Det har vært nok et utrolig år på Alt om historie. Vi har fordypet oss i noen av fortidens største historier, markert noen monumentale jubileer og avslørt enda flere fascinerende, tapte og undervurderte historier. Og i årets utgave får du nok en gang lese noen av de beste eksemplene på det vi har skrevet.
Du kan glede deg til å lese sannheten bak legenden om Lady Godiva, lære hvorfor historikeren Dan Jones mener at Henrik V var den perfekte middelalderkongen, og oppdage historiene bak noen av historiens mest berømte forbryterbilder. Og selvfølgelig har vi også med noen av de største sakene våre, som en grundig gjennomgang av Egypts pyramider, hvordan Tudor-familien kom seg ut av Rosekrigene og ble Englands regent, og hvordan vi markerer at det er 80 år siden freden i Europa ble oppnådd. Vi håper du liker alt sammen.

Innhold

Antikkens verden  008 Pyramidenes hemmeligheter fra hellige ritualer til skjulte skatter - finn ut hvorfor disse underverkene ble bygget
018 "Io Saturnalia!" Oppdag tradisjonene og skikkene knyttet til Romas berømte vinterfeiring
024 Å skape et monster natalie Lawrence forklarer hva vi kan lære av dyrene i gamle eventyr

Kongelig historie  030 Tudorslektens fremvekst hvordan en oppkomling av en adelsfamilie kom seg ut av Rosekrigene og ble Englands hersker
040 Britiske kongelige bastarder Om prøvelsene og motgangene ved å være uekte barn av en monark
046 "Henrik V var den perfekte middelalderkongen" dan Jones argumenterer for hvorfor seierherren ved Agincourt var et forbilde på kongedømme

Livet i krig  054 Stemmer fra VE-dagen feirer slutten på andre verdenskrig med menneskene som var vitne til den
064 Gjenoppbyggingen av Hiroshima Hvordan den japanske byen reiste seg fra asken etter en atombombe
070 Djevler i mørket tyske bomber var ikke det eneste man kunne frykte i mørklagte London

Kunsthistorie  102 Shakespeares London fra teaterkrig til hoffpolitikk - avslør bylivet som inspirerte Shakespeare
112 James Baldwin Hvordan denne forfatteren, dramatikeren, poeten, aktivisten og vittigheten brukte sitt arbeid til å utfordre fordommer
118 Kabukiens opprinnelse utforsk den turbulente historien til Japans berømte teaterkunstform

Forbrytelse og straff  078 Viktoriansk underverden oppdag gjengene som lurte i de mørke bakgatene i 1800-tallets Storbritannia
088 Amerikas opprinnelige gangster Hvordan Jesse James gjorde seg selv til et ikon og en lovløs, men til slutt ble forrådt
094 Stjerner bak murene ikoniske forbryterbilder av kjendiser og historiene bak dem

Store kvinner  126 Legenden om Lady Godiva hvordan en fortelling om en naken adelsdame ble en så berømt myte
132 Hürrem Sultan Hvordan hun erobret keiserens hjerte og gikk fra slave til keiserlig gemalinne
138 Sjørøverprinsessen av Halikarnassos hva er sannheten om Xerxes' allierte Artemisia, som kjempet mot grekerne i slaget ved Salamis?

Antikk

verden

© Getty Images

Antikkens verden

hemmelighetene til

PYRAMIDER

I

Fra hellige ritualer til skjulte skatter - finn ut hvorfor disse underverkene ble bygget

vis du leter etter antikkens syv underverker i dag, vil du bli skuffet. Du vil lete forgjeves etter mer enn noen få rester av dem.
Statuene fra Mausoleet i Halikarnassos finnes på museer over hele verden, men av selve underverket er det lite igjen i jorden. De hengende hagene i Babylon har smuldret så grundig opp til støv at akademikere diskuterer om de i det hele tatt har eksistert. Kolossen på Rhodos, en statue av guden Helios som ruvet over havnen, ble revet ned av et jordskjelv mindre enn 60 år etter at den ble reist. Tiden har ikke etterlatt seg stort annet enn navnene deres.
Men hvis du besøker Giza, står Kheops pyramide fortsatt. Det er det eldste av de syv underverkene, og det er også det eneste som i stor grad har overlevd til tross for årtusener med forvitring og ødeleggelser fra besøkende. Når du står foran pyramidens geometriske perfeksjon, bygget av millioner av kalksteinsblokker, vil du dele det underet som alle som har sett dem i tusenvis av år har opplevd. Pyramidene har blitt et symbol på folks forestilling om det gamle Egypt, noe som har gitt opphav til mange misforståelser og pseudoarkeologiske teorier, men deres virkelige historie kan fortelle oss mye om egypternes liv og død.

Skrevet av Ben Gazur

Pyramidenes hemmeligheter

Illustrasjon: Joe Cummings

Formålet med
pyramidene
Pyramidene i Egypt var så massive og så ulike alle andre menneskelige konstruksjoner at de i tusenvis av år har vært gjenstand for legender om deres opprinnelse og bruk. Den store pyramiden i Giza var den høyeste bygningen i verden i nesten 4000 år. I en tid da de fleste mennesker bare hadde sett bygninger på én eller to etasjer, var det ufattelig at det i det hele tatt var mulig å lage slike byggverk. Den antikke forfatteren Diodorus Siculus kommenterte at "de ser ikke ut som et langsomt menneskeverk, men som en plutselig skapelse, som om de hadde blitt laget av en gud og satt ned i sanden rundt dem"
Ikke alle var like imponert over pyramidene. Plinius den eldre beskrev dem som "tomme og lettsindige prangende byggverk" bygget for faraoene. Han skrev: "De fleste hevder faktisk at det eneste motivet for å bygge dem var enten at de ikke ville overlate skattene sine til sine etterfølgere eller til rivaler som kunne ha planer om å erstatte dem, eller for å forhindre at de lavere klassene ble stående ubebodd." Arkeologiske studier og en bedre forståelse av egyptisk kultur har gjort det mulig for oss å trenge dypere inn i pyramidenes mysterier.
Det er umulig å snakke om det gamle Egypt uten å snakke om religion, fordi hele deres verden var knyttet til det guddommelige. Faraoene ble sett på som utsendinger som sto mellom det vanlige mennesket og gudene. Så lenge faraoen utførte de rette religiøse pliktene, ville fellesskapet bli bevart - og deres rolle tok ikke slutt med deres død.
For de gamle egypterne var tanken om at sjelen deres skulle overleve i livet etter døden svært viktig, og for å sikre dette måtte mange ritualer utføres og den fysiske kroppen bevares. Den religiøse troen utviklet seg i løpet av de tusener av årene den egyptiske sivilisasjonen eksisterte, men generelt trodde man at to deler av sjelen etter døden, kjent som ba og kamåtte gjenforenes for å danne et åndelig vesen kalt en akh som ble ansett verdig til å leve sammen med gudene.
Mumifisering var bare det første skrittet på veien mot udødelighet, og det trengtes et passende hvilested for å huse det. For faraoene var en pyramide imidlertid ikke bare en grav, den var også sentrum i et gravkompleks som inneholdt templer der prestene ba for sjelene deres til evig tid. I dag er mange av disse tempelkompleksene forsvunnet, noe som gir inntrykk av at pyramidene står i praktfull isolasjon.
Det er til pyramidenes indre vi må vende blikket for å finne ut hva som var byggherrenes intensjoner. Fra pyramidene fra det 5. dynasti (ca. 2500 fvt.) stammer en rekke inskripsjoner kjent som pyramidetekstene, som beskriver hvordan den døde faraoen skulle behandles, og som også gir instruksjoner til den avdødes ånd om hvordan egypterne skal overvinne utfordringene de står overfor i det hinsidige.
Hver sjel måtte gjennom underverdenen og dens mange farer før den ble gitt evig liv. Det var en rekke dommer som skulle avsies, og som man måtte kjenne de riktige svarene på, og disse ble risset inn på kammerveggene i noen pyramider som et aide-mémoire for de døde. I Unas-pyramiden finnes det tekster som informerer den døde faraoen om hvordan han kan sikre seg gudenes velsignelse. "Re og Thot, ta meg med dere, så jeg kan spise av det dere spiser, så jeg kan drikke av det dere drikker, så jeg kan leve av det dere lever av, så jeg kan sitte på det dere sitter på, så jeg kan være sterk gjennom

"Plinius den eldre beskrev dem som 'tomme og useriøse prangende gjenstander'"

HØYRE Hvordan de store pyramidene ble bygget, er fortsatt et omdiskutert tema - her bruker slaver ramper for å frakte store steiner
under Djosers trinnpyramide ble utviklet fra tidligere mastaba-graver og består i hovedsak av seks mastabaer som er stablet oppå hverandre for å danne en pyramide

ANCIENT

Da minnet om faraoene sviktet, oppsto legendariske fortellinger

Hva var pyramidene til for? I antikkens verden er de fleste kilder enige om at de var hvilesteder for faraoer, og det samme er de fleste arkeologer, men mange historier og legender har knyttet seg til disse fascinerende monumentene opp gjennom historien.
I middelalderen utviklet det seg en arabisk fortelling som sa at pyramidene i Giza hadde blitt bygget av en viss kong Saurid før den store syndfloden. Etter en drøm som så ut til å profetere verdens undergang, beordret Saurid at pyramidene skulle bygges både som en grav og som et lager for menneskelig kunnskap. Denne middelalderske fortellingen plasserte opprinnelsen til disse store byggverkene i sammenheng med datidens religiøse tro.
Middelalderens kristne trodde at pyramidene ble bygget av Josef. Første Mosebok forteller hvordan Josef tolket en av Faraos drømmer som at en lang hungersnød var på vei etter en periode med overflod, og at han derfor bygde forrådshus for å samle korn til å fø folket når tiden var inne. Det ble hevdet at pyramidene var disse forrådshusene. En mosaikk fra 1200-tallet i Venezia viser hvordan korn bæres inn i pyramidene. Denne troen har heller ikke dødd helt ut. Den republikanske presidentkandidaten Ben Carson gjentok denne påstanden i 2015.

LEGENDER

TOPP Besøkende kan gå inn i den røde pyramiden, som antas å ha blitt bygget som gravplass for farao Sneferu
over Byggingen av pyramidene kan ha krevd arbeid og støtte fra over 20 000 mennesker
til venstre Leirstein og kalkstein var to viktige materialer som ble brukt i byggingen av pyramidene

Alle bilder: © Getty Images

Alle bilder: © Getty Images, © Alamy

det som gjør deg sterk, slik at jeg kan seile i det du seiler i." Guden Re seilte etter sigende over himmelen i et solskip som ble kalt båten med millioner av år på baken, og flere båter i full størrelse er funnet nedgravd ved siden av pyramider, noe som tyder på at disse båtene var ment for faraoen for å slutte seg til gudene.
Pyramidene var gravkamre i en utrolig skala, men de ser ikke ut til å ha vært innredet i ufattelig prakt, slik skattene i Tutankhamons gravkammer er et eksempel på. Det er funnet noen få smykker i de mindre pyramidene som var satt opp for dronninger, men ikke i nærheten av de uanstendig store mengdene gull som folk flest kanskje forventer. Det var pyramiden i seg selv som skulle garantere et velstående liv etter døden, og ikke gjenstandene som lå begravd i dem.
Men disse fascinerende pyramidene sprang selvsagt ikke opp av Egypts sand ved en tilfeldighet - hvordan snublet pyramidebyggerne seg frem til disse varige monumentene?
Utviklingen av
pyramidens utvikling
Den "gammelegyptiske" sivilisasjonen er en merkelapp vi bruker for å beskrive en periode på over 3000 år, men ved å gjøre det risikerer vi å tenke på det gamle Egypt som et uforanderlig samfunn. Faktisk skjedde det mange endringer i hvordan Egypt ble styrt, hvordan folket dyrket religionen og kunsten som ble skapt i løpet av denne perioden. Utviklingen av pyramidene, som det finnes dusinvis av i det egyptiske landskapet, hjelper oss med å dykke ned i historien til dem som bygde dem.
Fordi den er den største og mest besøkte av alle de egyptiske pyramidene, fokuserer de fleste på den store pyramiden i Giza. Dette kan føre til en forestilling om at alle pyramidene er like, bare i forskjellige størrelser. Arkeologene har imidlertid funnet ut at veien frem til den store pyramiden var full av både fiaskoer og inspirerte nyvinninger.
Den eldste kjente pyramiden ser helt annerledes ut enn de glattkantede pyramidene folk flest forestiller seg. Dette skyldes at de utviklet seg fra en tidligere type stor grav, kjent som en mastaba. Mastabaen var en rektangulær konstruksjon med skrånende vegger av stein eller leirstein, ofte med et kapell for andakt til de døde inne i strukturen med et gravkammer under. Den kongelige arkitekten Imhotep fikk æren av å skape et radikalt nytt gravmæle for farao Djoser, som regjerte på 700-tallet fvt. som grunnlegger av det tredje dynastiet.
Djosers pyramide i Saqqara er bedre kjent som trinnpyramiden, fordi den befinner seg midt mellom en mastaba og en ekte pyramide. Djosers pyramide ser ut til å ha gjennomgått flere utviklingsstadier, og resultatet ble seks mastabaer av avtagende størrelse som ble stablet oppå hverandre for å skape en tilnærmet pyramideform. Da denne formen for grav - som rager 60 meter opp i luften og en gang var kledd i glatt, hvit kalkstein - var oppfunnet, krevde senere faraoer lignende imponerende strukturer for sine jordiske levninger.
Djosers etterfølger Sekhemkhet bestemte seg tydeligvis for at han ville ha et enda høyere monument, og byggingen av en trinnpyramide med syv trinn i nærheten ble påbegynt. Dessverre rakk ikke denne faraoen å fullføre den i løpet av sin korte regjeringstid, og den ene etasjen av pyramiden gikk tapt helt frem til 1950-tallet, noe som førte til at den ble kjent som den begravde pyramiden. Det var først under farao Sneferu, rundt 2600 fvt., at pyramidene begynte å få den formen vi kjenner i dag.
Sneferu var tilsynelatende så begeistret for tanken på å bli begravet i en pyramide at han lot bygge minst tre, samtidig som han forsøkte å perfeksjonere graven sin. Sneferus tre pyramider gir oss det beste innblikket i hvordan pyramidene utviklet seg gjennom gjentatte mislykkede forsøk.
Meidum-pyramiden ser i dag ikke ut som en pyramide. Den står nå som et høyt tårn omgitt av steinsprut, men det var den første pyramiden med rett side. Å mislykkes er risikoen ved å prøve noe nytt, og Meidum var et mislykket prosjekt. Den startet som en trinnpyramide, men fikk en glatt overflate sent i byggingen. Dessverre ble det glatte overflatelaget bygget utover og hvilte på sand i stedet for stein. Det ser ut til at regn undergravde bygningen og førte til at de ytre lagene gled av på en katastrofal måte.
Sneferus neste pyramide er kjent som den bøyde pyramiden, og den kan ha fått sitt karakteristiske skjeve utseende på grunn av erfaringene fra byggingen av Meidum-pyramiden. Den nederste halvdelen av pyramiden reiser seg i en vinkel på 54 grader, men endrer seg plutselig til en grunnere vinkel på 43 grader. Det antas at etter at Meidum-pyramiden kollapset, innså byggherrene at så bratte sider ville føre til strukturelle svakheter. Den siste pyramiden Sneferu bygger er Den røde pyramiden, som har de 43 graders sidene som ble utviklet under byggingen av Den bøyde pyramiden. Dette er den første vellykkede pyramiden med rette sider som ble bygget i Egypt, og den ble modell for alle senere pyramider.
Det var under Sneferus sønn Khufu at Egypts pyramider nådde sine største høyder da han beordret byggingen av den store pyramiden i Giza som sitt siste hvilested.
Byggherrer og begravelser
Det er feil å se på pyramidene og bare tenke på de kongelige som de var ment å hedre. Slike kolossale byggverk involverte fysisk arbeid fra svært mange mennesker. Den greske forfatteren Herodot hevdet at det tok ti år å bygge veien som blokkene til den store pyramiden ble slept langs, og at det tok 100 000 mann å bygge den. Tallet kan være fantasifullt høyt, for det ville være umulig å ha så mange mennesker i arbeid samtidig på pyramidens byggeplass, men det var utvilsomt behov for tusenvis av arbeidere på hvert eneste trinn i oppføringen av pyramidene.
Antikkens kommentatorer mente at pyramidene ble bygget med slavearbeid, men arkeologiske undersøkelser avslører stadig mer om arbeiderne, hvordan de levde og døde, og hvordan pyramidene ble reist. Mens faraoen, med sine gudelignende krefter, kunne beordre sitt folk til å gjøre hva som helst, var arbeiderne på pyramidene frie, velernærte og innlosjert på statens bekostning. Det er gravd ut spesialkonstruerte landsbyer der arbeiderne bodde, og det er gravd ut et vell av papyrustekster og personlige eiendeler fra menneskene som bodde der.
For å bygge en pyramide må man først samle arbeidskraften. Moderne beregninger av hvor mange mennesker som måtte til for å bygge den store pyramiden, spriker, men det var sannsynligvis en kjerne av dyktige murere og steinbrytere på rundt 4000 personer. Disse kunne bygge en pyramide over en periode på rundt 20 år, men de trengte støtte fra rundt 20 000 mennesker for å frakte steinblokkene, klargjøre alt utstyret som trengtes, og sørge for mat til arbeiderne. Dette var et betydelig antall arbeidere når Egypts befolkning trolig var på 2-3 millioner. I tillegg var det mange administratorer og arkitekter som skulle sørge for at prosjektet ble gjennomført etter planen.
Egypts befolkning var i stor grad jordbrukere på denne tiden, men på grunn av Nilens beskaffenhet var store deler av befolkningen ute av stand til å arbeide i flere måneder av gangen. Den årlige oversvømmelsen av Nilen var nødvendig for jordbruket, ettersom den spredte fruktbar jord på åkrene, men så lenge elven sto høyt, var det umulig å arbeide på jorden. Disse arbeidsløse arbeiderne kunne da settes til å arbeide på kongelige prosjekter, som for eksempel pyramidene, som en plikt overfor faraoen. Siden faraoen var halvguddommelig, kan arbeiderne også ha sett på arbeidet med gravene deres som en religiøs handling som skulle sikre fortsatt velstand i Egypt.
For å kunne begynne å bygge en pyramide må man først rydde stedet. Etter det katastrofale underlaget for pyramiden i Meidum var byggherrene forsiktige med å bygge direkte på berggrunnen. Dette måtte kartlegges og nivelleres. Dette ser ut til å ha blitt gjort ved å skjære ut et rutenett av kanaler over området og fylle dem med vann. Deretter kunne man fjerne steinen ned til vannivået for å sikre at området ble flatt.
Deretter måtte pyramidens sentrale kjerne konstrueres. Hovedstrukturen i Den store pyramiden i Giza er laget av rundt 2,3 millioner kalksteinsblokker som veier flere tonn hver. Når disse var på plass på plass, ble det lagt på en hvit kledning av polert hvit kalkstein.
Vi vet mye om hvordan denne spesielle hvite steinen ble utvunnet og transportert til pyramidenes plassering, takket være det bemerkelsesverdige funnet av den eldste skrevne papyrusen. Den er kjent som Merers dagbok, og i den nedtegner en arbeidsleder ved navn Merer hvordan den hvite kalksteinen ble utvunnet og fraktet med båt langs Nilen til den store pyramiden i Giza. Fra dette funnet vet vi at Merer hadde kommandoen over en arbeidsstyrke på rundt 40 båtførere som fraktet rundt 200 blokker per måned fra gruvene til pyramidene. Nyere forskning har avslørt at 31 av pyramidene grenser til en gren av Nilen som siden har tørket ut, noe som tyder på at blokkene ble fraktet svært nær byggeplassen via vann.
Vi kan også få et glimt av livet til dem som flyttet steinene til pyramidene, takket være graffitien de etterlot seg på vanskelig tilgjengelige steder. Av dette vet vi at arbeidsgjengene som bygde pyramiden, ga seg selv navn som "Khufus venner" eller "Menkaures fylliker".
På toppen av pyramiden ble det plassert en toppstein, en såkalt pyramidion. Noen ganger ble denne steinen dekket med gull, sølv eller kobber for å få den til å reflektere sollyset. Pyramidion hadde en spesiell betydning fordi den var beslektet med Benben-steinen som omtales i egyptisk religion. Det fortelles at Benben-steinen var det første landet som hevet seg over urvannet. Det er også funnet eksempler over gravene til privatpersoner, noe som tyder på at alle ønsket å bli assosiert med Benben-steinen - faraoenes graver var rett og slett mer ekstravagante enn de fleste.
Alt dette steinarbeidet, i tillegg til utvinningen av steinblokkene, ble utført med enkle redskaper laget av stein, tre og kobber. Det krevde arbeidskraft og tålmodighet å bygge pyramidene, og det er omtrent det eneste som kan sies om byggingen av dem. Antikkens mennesker var like usikre på hvordan de ble laget som forskere er i dag. Hvordan ble blokkene til pyramiden båret til topps?
Uten kraner kunne ikke pyramidebyggerne ha løftet steinene direkte fra ett lag til det neste. Sannsynligvis ble det konstruert store ramper slik at blokkene kunne dras på sleder, men selv formen på disse er omdiskutert. Var det én lang rampe som stakk ut fra pyramiden, eller var det en rampe som klamret seg til siden av pyramiden i en spiral? Det har til og med vært antydet at det var bygget innvendige ramper i pyramidens struktur. Den antikke forfatteren Diodorus Siculus ble fortalt at rampene var laget av salt, og at elven ble omdirigert for å løse dem opp etter at byggingen var fullført. Diodorus trodde ikke på dette.
Uansett hvordan det fungerte, må det ha vært effektivt. For at den store pyramiden skulle ha blitt bygget på 20 år, måtte en blokk settes på plass hvert femte minutt hvis mannskapene jobbet døgnet rundt. Men det finnes en hemmelighet ved pyramidekonstruksjon som gjør dem enklere å bygge etter hvert som de blir høyere, og den ligger i deres geometriske form. Fordi pyramider smalner av mot toppen, krever hvert nivå langt færre blokker enn nivået under. Når en pyramide har nådd en tredjedel av sin totale høyde, er to tredjedeler av det totale antallet klosser lagt. Når den har nådd halvparten av sin totale høyde, er nesten 90 % av blokkene på plass.
Pyramidenes fall
Pyramidene ble bygget som faraoenes evige hvilesteder. Dette mislyktes de med. Alle pyramidene ble plyndret i antikken, og alle sarkofagene som en gang huset faraoenes mumier, er tomme. Pyramidenes massive strukturer var et altfor fristende mål for gravrøvere, som var vel vitende om skattene som må ha ligget der inne.
Gravkamrene i pyramidene er stort sett tomme i dag, og steinsarkofagene inneholder ikke annet enn støv. De menneskelige levningene som er funnet, er ofte av langt senere dato eller består av bittesmå beinfragmenter. Røverne visste at det lå gylne amuletter i innpakningen til faraoenes mumier, og de rev i likene for å få tak i dem. Senere monarker valgte å bli begravd i mer diskrete underjordiske graver for å unngå denne plyndringen etter døden.
Selv om pyramidene ble skapt som steder av hellig betydning, førte tidens tann til at lokalbefolkningen ikke lenger hadde like stor ærefrykt for dem. All den skinnende hvite kalksteinen viste seg å være for verdifull til å kaste bort på gamle graver. Den ble fjernet og gjenbrukt i andre konstruksjoner, og bare noen få spredte rester står igjen som minner om hvor praktfulle pyramidene en gang var.
Pyramidebyggingens gullalder tok slutt på 1500-tallet fvt. Ahmose-pyramiden er i dag ikke stort mer enn en haug med grove steiner, og den bærer ikke preg av det elegante designet og det intense arbeidet som lå bak den store pyramiden som ble bygget nesten tusen år tidligere. Den ble faktisk bygget ved at man stablet opp en haug med steinsprut og dekket den med et ytre lag av kalkstein. Da dette senere ble fjernet for å brukes i andre bygninger, falt pyramiden rett og slett fra hverandre. Det ser ut til at pyramider var en luksus som Egypt ikke lenger hadde råd til å unne seg.
Selv ruinene av pyramider som denne kan fortelle oss mye om det gamle Egypts virkelige historie, og avslører hvor mye arbeidskraft og ressurser en farao kunne råde over. Og pyramidene har mange flere hemmeligheter å avdekke. I 2023 brukte forskere myoner, partikler som dannes når kosmisk stråling treffer atmosfæren, til å oppdage et stort kammer dypt inne i den store pyramiden. Pyramidene er kanskje gamle, men de har alltid noe nytt å oppdage.

ØVERST Inne i Kheops-pyramiden - inngangen er nederst til høyre, med kongens kammer i midten
over Passasje fra det andre til det tredje galleriet i den store pyramiden, 1802

ALIENS &

Det har dukket opp fantasifulle teorier om pyramidenes konstruksjon

De egyptiske pyramidenes enorme omfang har fått enkelte til å stille spørsmål ved hvordan de kan ha blitt skapt i bronsealderen. Konklusjonene som trekkes, pleier ikke å bli sett på med blide øyne av akademiske forskere.
En av de mest kjente teoriene om pyramidene er at de må ha blitt laget av enten en forsvunnet avansert sivilisasjon eller av fremmede besøkende fra stjernene. Det faktum at pyramidestrukturer finnes på mange fjerne steder og er produsert av mange kulturer, blir presentert som bevis på at de alle må stamme fra én og samme kilde, enten det er romvesener eller et verdensomspennende atlantisk imperium. Det reiser spørsmålet om hvorfor hver kultur bestemte seg for å bruke vidt forskjellige teknikker for å bygge pyramider når de tilsynelatende hadde tilgang til uspesifisert avansert teknologi.
Andre forskere har antydet at de egyptiske pyramidene aldri var ment å bli brukt som gravkamre. New Age-tenkere har hevdet at pyramideformen på en eller annen måte utnytter energier. På 1900-tallet hevdet noen at mat som ble oppbevart i en skalamodell av en pyramide, ikke ville råtne. På 1940-tallet ble det søkt patent på Cheops Razor Blade Sharpener, som ifølge oppfinneren utnyttet pyramidekraften til å holde barberkniver skarpere lenger.

"Arkeologiske undersøkelser avslører mer om arbeiderne, hvordan de levde og døde, og hvordan pyramidene ble reist"

ATLANTIS

over Pyramidene i Giza ble i oldtiden anerkjent som et av verdens underverker, og de mottar fortsatt millioner av besøkende hvert år
venstre Mange av de tidlige pyramidene var udekorerte på innsiden, men etter det 24. århundre fvt. fikk de inngraverte kopier av pyramidetekster som skulle hjelpe de dødes sjel

"Gravkamrene er stort sett tomme i dag, og steinsarkofagene inneholder ikke annet enn støv."

over Meidum-pyramiden var et første forsøk på å skape en pyramide med glatte sider, men under byggingen kollapset de ytre lagene, slik at bare kjernen ble stående igjen
nedenfor til venstre En illustrasjon fra 1802 av Thomas Milton som viser et underjordisk kammer i nærheten av Giza-pyramidene
nederst til høyre Vi våger oss inn i det trange, lite opplyste Grand Gallery inne i Kheops-pyramiden

Begravd som

Hvis du må dø, hvorfor ikke bli begravet med stil... inne i en pyramide?

Egypt var et populært turistmål for romerne i slutten av republikken og begynnelsen av keiserriket, så det er kanskje forståelig at noen ønsket å gjenskape noen av stedene de besøkte. For Gaius Cestius tok dette form av en pyramide som skulle huse graven hans. Den er noe mindre enn den egyptiske typen, og med den bratte siden til en nubisk pyramide, og den står fortsatt i Roma i dag. Den overlevde delvis fordi Cestius' pyramide ble innlemmet i bymuren da den ble bygget.
Britene var ikke immune mot pyramidenes sjarm. Den eksentriske John "Mad Jack" Fuller fikk bygget en pyramidegrav til seg selv i 1811. En lokal legende forteller at han ble gravlagt sittende ved et middagsbord med et siste måltid dekket foran seg.
På 1820-tallet klekket Thomas Willson ut en forbløffende plan for å finne plass til Londons døde, som truet med å overvelde alle tilgjengelige gravplasser. Hans idé var å bygge en pyramide, som skulle kalles Metropolitan Sepulchre, og som skulle ha plass til fem millioner lik. Kostnadene ved en slik konstruksjon gjorde den umulig å bygge, og i stedet anla viktorianerne ganske enkelt nye kirkegårder i utkanten av London.

faraoene

VENSTRE Kongens kammer i den store pyramiden huset en gang levningene av farao Khufu, men i dag står sarkofagen hans tom
nedenfor til venstre Pyramidene var opprinnelig kledd med hvit kalkstein som ble utvunnet på spesielle steder. Denne kalksteinen har for det meste blitt fjernet for å bli brukt andre steder

TOPP Pyramidene var en gang dekket av en høyt dekorert stein, en såkalt pyramidion, som ble assosiert med den religiøst viktige Benben-steinen
over I midten av den store pyramiden finner du farao Khufus (tomme) sarkofag

over Shawabti-figurer var gravgjenstander som ble plassert i egyptiske graver
under Den bøyde pyramiden viser to tydelige konstruksjonsfaser. De grunnere øvre lagene kan ha blitt konstruert som en reaksjon på at Meidum-pyramiden brøt sammen
nederst til høyre Hieroglyftekster kan finnes på veggene i gamle egyptiske gravkamre fra det 5. dynasti

"Pyramidene ble bygget som faraoenes evige hvilested.  I dette mislyktes de."

"Io
Saturnalia!"

Hva var den "romerske julen"?

Skrevet av Jonathan Gordon

Itet er midtvintermørke, men rundt deg lyser det levende lys - gavene er utvekslet, du spiser et godt måltid, og du er omgitt av venner og familie, hvorav mange kanskje ikke har fått så mye å drikke. Stemningen er munter og avslappet, ingen trenger å jobbe i dag, og alle kan kose seg som de vil. Utenfor kan man høre folk som kommer gående oppover gaten og synger julesanger, men det er ikke julesanger. Nei, dette er Saturnalia, en flerdagers feiring av guden for jordbruk og innhøsting, og som du sikkert skjønner, en feiring som har hatt stor innflytelse på de religiøse høytidene som fulgte etter.
Aom navnet antyder, var Saturnalia en feiring av Saturn, den romerske guden for jordbruk og innhøsting. Den ble opprinnelig feiret den 19. desember hvert år, i henhold til den gamle romerske kalenderen, for å sammenfalle med slutten på vintersåingen. Columella, en romersk soldat og bonde som skrev mye om romersk jordbruk, sier at en bonde skulle være ferdig med høstsåingen i begynnelsen av desember. Dermed var dette en naturlig tid for å hvile og slappe av frem mot solverv, før arbeidet på gården skulle ta til igjen.
Allerede ser det ut til at Saturnalia bare varte én dag, men etter hvert ble den utvidet til å vare over flere dager, og på det meste varte den opptil en uke, fra 17. desember til 23. desember. Denne utvidelsen av festlighetene antas å ha funnet sted mellom 133-31 fvt. i den sene republikken. Den ble delvis hjulpet av Julius Cæsars innføring av den julianske kalenderen, som forlenget desember med to dager og flyttet Saturnaliene fra 17. til 19. desember. Det ser ut til at mange fortsatte å markere festen på den opprinnelige datoen, noe som begynte å trekke ut i tid. Det ble gjort flere forsøk på å korte ned festivalen, blant annet påla Augustus en tredagers feiring og Caligula gjorde den til fem dager, men de fleste ser ut til å ha beholdt den ukelange feiringen til slutt.
Wed denne utvidede festivalen fikk hver dag sin egen viktige rolle, selv om det ikke er funnet noen fullstendig oversikt over Saturnalia, og vi er henvist til å sette sammen fragmenter av begivenheten fra omtaler i flere kilder som strekker seg over tid. Det hele begynte alltid med en begivenhet ved Saturn-helligdommen i Roma, som ifølge Livius dateres tilbake til ca. 497 f.Kr. selv om høytiden kan ha startet mange år tidligere. Tempelet ble rekonstruert flere ganger i tiårenes løp, og ruinene som i dag står i Roma, i tilknytning til Forum Romanum, stammer fra en rekonstruksjon av tempelet på 400-tallet. Da ble det holdt festligheter rundt om i byen, både privat blant familier og husholdninger og offentlig. Publius Papinus Statius beskriver en festival under keiser Domitian, som ble holdt i amfiteateret i Roma. Alle hadde med seg mat og vin, og om morgenen ble det servert bakverk, og senere kjempet kvinnelige gladiatorer på arenaen som underholdning.
Allerede var Saturnaliene en tid for å snu opp ned på sosiale normer og uttrykke frihet for alle som bodde i Roma. Slavene kunne forvente å bli oppvartet av herrene sine og få servert et måltid som lignet på det herrene ville nyte senere på dagen. Det var vanlig at slaver kunne gå i sine herrers klær for dagen og uttrykke sine klager fritt, uten frykt for represalier. Dette gikk også utover slaveriet, ettersom det ble valgt en liksomkonge i husholdningen, Saturnalicius princeps, eller "Saturnalias leder", som skulle lede festlighetene i familien. Dette kunne være husets yngste medlem eller en tilfeldig utvalgt person, som ga ordre om å underholde alle, fornærme gjestene og generelt lage bråk. De vanligvis strenge reglene for god oppførsel ble satt ut av spill for en dag, og det ble oppmuntret til vill oppførsel, noe som gjorde at Saturnalia fikk rykte på seg for å være en spesielt beruset og uregjerlig begivenhet.
Atter de første religiøse seremoniene var det vanlig at spill, sang, musikk, festing og sosialt samvær fylte dagene som fulgte. Den romerske poeten Lukian forteller at Saturn selv erklærte "I løpet av min uke er det seriøse forbudt; ingen forretninger er tillatt. Drikking, bråk, spill og terningkast, utnevnelse av konger og festmåltider for slaver, naken sang, klapping i hendene, en og annen dukkert av korkete ansikter i iskaldt vann - slik er de funksjonene jeg leder." Det ble oppfordret til å bruke sterke farger i stedet for de mer sedate togaene som vanligvis ble advart. Det var en karnevalsstemning som fikk dikteren Catullus til å kalle det "den beste av tider". Overalt i gatene kunne man høre ropet "io Saturnalia!" (vær hilset Saturnalia).
Te siste dagene av festivalen var Sigillaria, der det ble gitt gaver i form av stearinlys, kalt cerei, og voksfrukt og voks- eller terrakottastatuer, også kalt sigillaria. Produsentene av slike gaver ble kalt sigillarii. Lysene representerte lyset som vendte tilbake etter solverv, som i den romersk-julianske kalenderen var den 25. desember. Særlig de velstående ble forventet å være sjenerøse med pengene sine, både ved å gi til veldedighet og ved å dele ut gaver. I tråd med Saturnalias ånd kunne noen av gavene også være humoristiske. Augustus var blant dem som deltok, og Suetonius forteller at han ga gaver i form av gull og sølv samt klær. Han delte også ut mer spøkefulle gaver med dobbeltbetydning, som tøy av geitehår, svamper, stekepinner og tenger. Han holdt også blinde lotterier for venner der de ikke visste hva de kjøpte.
Nero, derimot, var mindre sjenerøs. En berømt historie forteller at han opptrådte som en liksomkonge (til tross for at han allerede var keiser) i håp om å sette sin stebror Britannicus i forlegenhet ved å tvinge ham til å synge foran vennene sine under Saturnaliene. Britannicus, som kanskje forventet å bli beskyttet av Saturnalia-tradisjonene, som tillot spott og spe, begynte å synge om sin egen ulykke etter å ha blitt forbigått i kampen om tronen som hadde tilhørt hans far Claudius. Han skal ha vunnet de berusede festdeltakernes gunst den dagen, men ikke lenge etter ble han funnet død, drept av gift.
Saturnalia fikk noen interessante særtrekk under keiserne. Med offentlige arrangementer på arenaer og feiringer i keisertronens regi ble disse begivenhetene også en oppvisning i keiserens makt og sjenerøsitet. Det ble kalt Saturnalia principis, eller "keiserens Saturnalia". Selv om det tradisjonelt var en feiring som skulle fremheve friheten og likheten mellom alle romere, kunne det også være et verktøy for å minne folk på keiserens overhøyhet. Saturnaliene kunne derfor fremstilles som en gave fra keiseren til folket, noe som fortsatt plasserte deres frihet i hans hender og velvilje.
Asom professor Carole Newlands skriver i The Emperor's Saturnalia: Statius, Silvae 1.6 (Flavian Rome: Culture, Image, Text - Brill, 2002): "Spektaklet var en integrert del av den monarkiske eller keiserlige prosessen, for ved å imponere og fengsle folket overtalte det dem til å akseptere et politisk system der makten var ujevnt fordelt. Det politiske kan da ikke skilles fra det spektakulære."
Tet kan virke litt kynisk, men festivalen var ikke uten kritikere selv i sin samtid. Poeten Martial skrev om det han mente var det onde ved å gi gaver, en praksis som blant hans jevnaldrende tilsynelatende ble brukt for å sikre seg tjenester senere. Han klaget også over å ha fått ting foræret av en rik venn, blant annet skrivetavler, tannpirkere, svamper, en serviett, et vinbeger, bønner, oliven, vin, fiken og plommer, som han hadde fått av åtte slaver. Martial bemerker at han ville ha foretrukket verdien i sølv som en av slavene kunne ha båret til ham. Ved et senere Saturnalia beklaget han seg over at han ikke hadde mottatt noen gaver... vi lurer på hvorfor?
Pliny den yngre skal ha bygget seg et lydtett rom slik at han kunne fortsette å arbeide under Saturnalia, så høylytt var feiringen i gatene. Han skrev i sine Epistler: "Når jeg går inn i denne stuen, virker det som om jeg er helt borte fra villaen min, og jeg synes det er herlig å sitte der, særlig under saturnaliene, når resten av huset klinger av festdeltakernes munterhet og rop; for da forstyrrer jeg ikke deres fornøyelser, og de distraherer meg ikke fra mine studier."
Lucius Annaeus Seneca var enda mindre begeistret, og sa "Det er desember måned, og likevel er byen i svette i dette øyeblikk. Det er gitt tillatelse til festligheter. Alt runger av mektige forberedelser, som om Saturnaliene i det hele tatt skilte seg fra en vanlig arbeidsdag! Det er så sant at forskjellen er lik null, at jeg anser det som riktig av mannen som sa: "En gang var desember en måned, nå er det et år." Den som irriterer seg over julereklame i september, har åpenbart en alliert i Seneca.
Alle jul og Saturnalia har noen likhetstrekk, som vi antydet innledningsvis, men de to høytidene har faktisk eksistert side om side i lang tid. Den første nedtegnede juledagen var i år 336 e.Kr. da den ble feiret den 6. januar, siden det ikke er nevnt noen spesifikk dato for Kristi fødsel i Bibelen. Datoen antas å ha blitt flyttet til 25. desember rundt 354-60 e.Kr., og den første omtalen av datoen er Jesu fødsel som er nedtegnet i Kronografien fra år 354 e.Kr, også kjent som Filocalus' kalender. I denne krøniken er også Saturnalias første dag angitt til 17. desember, noe som stemmer overens med festivalens lengre format. For romerne hadde den 25. desember alltid vært datoen for solguden Sol Invictus' fødsel, som avsluttet festlighetene i den foregående uken av Saturnalia som en egen religiøs markering før arbeidet skulle begynne igjen. Det virker sannsynlig at romerne gradvis konverterte fra hedenskap til kristendom, og at de valgte å beholde noen av de viktigste datoene og tradisjonene fra de gamle høytidene for å forenkle dem og gjøre dem mer fristende for nyomvendte.
Ting som lysene i Saturnalia ligner på kristendommens adventslys og er symbolsk lik brenningen av julekubben, som ble en vanlig tradisjon rundt om i Europa i de senere århundrene. Det var vanlig å pynte huset med eviggrønne planter i forbindelse med romerske høytider, og det var også vanlig å feire sammen. Romerne gikk til og med med kjegleformede hatter, pillei, som symboliserte frihet og gikk tilbake til grekerne, og som kan sammenlignes med dagens papirkroner som bæres til jul. Saturnalia-feirerne gikk også ut i gatene og sang sanger for å feire festivalen, som nevnt av Plinius, noe som har sin parallell til julesang. Og i deler av Bulgaria, Romania og Moldova er det fortsatt en vanlig tradisjon å slakte en gris rundt jul og nyttår, akkurat som det var en viktig måte å starte Saturnalia-festen på.
Hvor direkte disse likhetene er, er uklart, men vi vet at kristne religiøse ledere så trådene. Det finnes bevis for at kristne ledere, både i antikkens Roma og senere i Europa, forbød festmåltider eller pynting med vintergrønt i julen, nettopp fordi dette ble ansett som hedenske tradisjoner som de ikke ville at skulle forurense eller forringe dagens fromhet.
Utter hvert som de gamle romerske tradisjonene ble fortrengt, gikk Saturnaliene gradvis inn i historien. Men poeten Statius proklamerte om Saturnaliene "Hvem kan synge om skuespillet, den hemningsløse gleden, festmåltidet, den ukjøpte festen, de overdådige vinstrømmene? Nå besvimer jeg, og beruset av din brennevin slæper jeg meg omsider i søvn. I hvor mange år skal denne festen vare! Aldri skal alderen ødelegge en så hellig dag! Så lenge Latiums åser og fader Tiber består, så lenge ditt Roma står og Capitol du har gitt verden tilbake, skal den fortsette." Og på noen måter tok han ikke feil.

"Desember var en naturlig
tid for romerske bønder
til å hvile og slappe av"

"Io Saturnalia!"

© Alamy

"Romas slaver
kunne forvente å bli oppvartet
av sine herrer"

Over I Roma levde man vanligvis etter strenge sosiale koder, men disse ble lempet på under Saturnaliene

Riktig Saturnalia ble ansett som en tid for fest og glede for alle da såsesongen var over

Hvem var Saturn?

En rask guide til innhøstingens gud

Saturn var guden for såing og dermed bøndenes og innhøstingenes gud for de gamle romerne. Han var knyttet til den greske titanen Kronos, som hadde blitt forvist fra Olympen av Zevs. I romersk mytologi levde han et fredeligere liv som hersker over Latium, regionen der Roma ble etablert, og lærte lokalbefolkningen å dyrke jorden.
Selv om han ble styrtet av sin sønn Jupiter (akkurat som Kronos ble styrtet av Zevs i gresk mytologi), klarte Saturn å opprettholde sin betydning i gudeverdenen for romerne. Hans tilknytning til jordbruket ga ham en spesiell betydning, og han ble assosiert med rikdom og god helse i staten. Hans grunnleggelse av Latium ble ansett for å være en gullalder for romerne, noe som bidro til å øke hans anseelse. Til tross for at han som kjent slukte sine egne barn for å unngå å bli styrtet av dem, ble han i både gresk og romersk myte assosiert med fred og likhet i romernes omgang med de dødelige.

Alle bilder: © Alamy

Ovenfor Saturnalienes utskeielser ble påpekt av noen kritikere i deres egen samtid

"Julen og Saturnaliene eksisterte faktisk side om side i en periode"

Ovenfor Nero fikk Britannicus forgiftet etter en krangel under Saturnaliene

Venstre Det var vanlig å gå i lyse klær, synge i gatene og feste

Flere romerske festivaler

Andre viktige begivenheter i den antikke kalenderen

Lupercalia
En fruktbarhetsfestival som ble avholdt 15. februar, kanskje knyttet til den moderne Valentinsdagen, og som ble overvåket av prester kalt Luperci. Navnet stammer muligens fra den legendariske ulvehunnen som fungerte som mor til Romulus og Remus i den romerske myten. Luperci ofret geiter og en hund, og etter et festmåltid løp de rundt og slo kvinner med remmer laget av dyreskinnene, noe som angivelig skulle gjøre dem fruktbare.

Quinquatria
Dette var festivalen til Minerva, gudinnen for visdom og krig samt håndverkere og kunsthåndverkere, og ble holdt fra 19. til 23. mars hvert år. I likhet med Saturnalia var den første dagen en religiøs høytid, etterfulgt av dager med leker. Det var også vanlig å besøke en spåkone under denne festivalen, på grunn av gudinnens tilknytning til dem, mens Mars' prester renset våpen og militært utstyr militært utstyr.

Floralia
Denne festivalen til ære for gudinnen Flora, som arrangeres i april, har forbindelser til den senere 1. mai-feiringen. Flora var blomstergudinnen, og templene ble overstrødd med planter for å markere begivenheten. Festivalen begynte vanligvis 27. april og varte i seks dager, med leker som ble arrangert av magistratene, kalt aediles, for å vinne befolkningens støtte i forkant av valg.

Vulcanalia
Denne festivalen var til ære for ildguden Vulcan og skulle beskytte verdifulle avlinger mot sommervarmen. Vulcanalia ble holdt den 23. august, og her ble det arrangert leker og bål, og små dyr ble ofret ved å bli kastet inn i flammene. Vulcan var en viktig gud for romerne, som de søkte å blidgjøre etter den store brannen i Roma og ødeleggelsen av Pompeii.

AKING A

ONSTER

Natalie Lawrence utforsker skapelsen av fortryllende skapninger gjennom 15 000 års historie

Intervju av Emily Staniforth

hraigjennom historien har monstre og mytiske vesener hjemsøkt de samfunnene og kulturene som har skapt dem. Monstrene vi mennesker har skapt, fra hydraer til gorgoner og kyborger, gjenspeiler vår verste frykt og våre mørkeste mareritt, og de kan fortelle oss mye om tiden de ble skapt i. Forfatteren Natalie Lawrence utforsker dette fenomenet med å skape monstre mens hun reiser rundt i Europas historie og leter etter angsten og troen som ga opphav til disse mystiske beistene i boken Fortryllede skapninger: Våre monstre og deres betydning. Vi var så heldige å få snakke med Natalie om forskningen hennes og alt som har med monstre å gjøre.
Hva var det som først inspirerte deg til å gå på jakt etter eksotiske monstre fra Europas fortid?
Jeg tror jeg alltid har vært fascinert av avvikende skapninger - ting som echidnaer og nebbdyr - og jeg elsket tanken på å se verden med andre øyne, fra en tid da verden virket ufattelig stor og full av underverker. Tingene som ble oppdaget på for eksempel 1500-tallet, da den globale utforskningen virkelig tok av, kom fra fjerne steder og virket helt nye. Jeg ønsket virkelig å leve meg inn i det tankesettet og utforske disse skapningene slik de ble sett på for flere hundre år siden, som noe nytt og nærmest magisk. Det var en bokstavelig kvalitet ved jakten også, for jeg måtte bla gjennom disse store bøkene uten indeks eller innholdsfortegnelse. Så du må gå gjennom dem for å prøve å finne en variant av et dyr som kanskje finnes der, for så å oppdage at det kan ha blitt forvandlet til noe nytt som tjener et annet symbolsk formål. Det var ganske spennende.
Hva var de første monstrøse skapningene du fant som var formet av et samfunns holdninger og tro?
Jeg tror de første jeg kom over der det var så åpenbart at noe hadde skjedd, var paradisfuglene. De kulturelle effektene var så tydelige for meg, fordi de ble avbildet som engler. De hadde helt klart fått en veldig sterk symbolsk rolle. Fuglene var helt nye for europeerne på 1500-tallet, så for å forklare dem gjorde de dem til engler. Det var en fysisk grunn til dette, for da paradisfuglskinnene kom til Europa, hadde de blitt bearbeidet av stammefolk på Ny-Guinea og deretter handlet med dem gjennom Sørøst-Asia. Men den første bearbeidingsprosessen de gjennomgikk, var å fjerne ben, vinger og indre organer, og deretter ble skinnene røkt for å konservere dem. Fuglene kom ofte til Europa med disse fantastiske, nydelige fjærene som paradisfuglene har, og som så ut som om de vokste ut av disse små, skrumpne kroppene. De så ukjente ut fordi de ikke hadde noen av fuglenes vanlige vedheng. De var noe alternativt. De passet ikke inn i de kategoriene av dyr som Aristoteles hadde satt opp, og som naturhistorien på den tiden var basert på. Du har disse utrolige fjærkledde skapningene som ikke er som andre fugler, som kommer fra dette eksotiske østlige paradiset, som er ment å være fullt av undere og rikdom, og i stedet for bare å si "vel, det er bare fugler med avkuttede ben", blir de noe med mer mening og verdi. Det betydde at fuglene, eller englene, ble plassert et sted høyere opp i den kosmiske orden.
Hvorfor har forestillingen om og frykten for monstre alltid vært utbredt i ulike samfunn og kulturer?
Vi trenger måter å skille ut ting vi ikke vil ha inni oss på. Det er veldig vanskelig å være menneske og ha selvbevissthet i samfunn med moralske strukturer, hvis man må holde alt inni seg. Alle har mørke sider inni seg et sted, selv om det bare er i overført betydning, og i et samfunn der disse tingene er dårlige og du ikke ønsker å være dårlig, er det sterke følelser å håndtere. Å lage monstre er en veldig potent mekanisme for å skyve disse følelsene ut i verden - projisere dem over på en annen organisme, en annen person, en annen enhet, slik at de ikke lenger er dine. Det får oss til å føle oss bedre.
Hva er den vanligste frykten som har påvirket skapelsen av monstre?
Den ene er frykten for død og skade. Vi er livredde for vår egen dyriskhet; våre egne organiske begrensninger. Mennesker har en følelse av fremsynthet og en selvfølelse å forholde seg til, og hvis du kan projisere inn i fremtiden og se din egen død, er det ganske mye å ta på seg. Det er det åpningen av Pandoras eske handler om! Frykten for å bli skadet eller dø er definitivt noe som har skapt monstre.
Det er også frykten for "den andre", og det er i bunn og grunn det som skaper monstre. "Den andre" er et begrep som ofte brukes, og det er et politisk veldig komplisert begrep for tiden. Jeg tror det er et evolusjonært grunnlag for dette, i og med at det er en evolusjonær fordel å kunne identifisere individer som kommer til å holde seg til sine sosiale kontrakter med deg. Det gir deg også muligheten til å projisere de tingene du ikke vil ha i samfunnet ditt, over på andre. For eksempel fremstilte tidlige europeiske skildringer av innfødte i Sør-Amerika eller Nord-Amerika dem som kannibaler - fordi det var noe mennesker ikke skulle gjøre, og noe man alltid hadde forestilt seg at "villmenn" gjorde. Fremmede urfolk ble fremstilt som monstrøse på alle mulige måter - de hadde hoder i brystet eller bare én fot, og de gjorde uhyrlige ting som var umenneskelige. Europeerne gjorde andre raser til monstre som en enkel måte å representere frykten for annerledeshet og annerledeshet på. Det var også en kolonimekanisme som rettferdiggjorde muligheten til å kolonisere. Man mente at hvis de innfødte var monstrøse, kunne europeerne ta over og "sivilisere" landet.
Er det noen skapninger du har forsket på som du synes er spesielt fascinerende?
Jeg liker virkeligeg liker virkelig små mysterier, som de tidligmoderne monstrene jeg snakker om i boken. Jeg er fascinert av hvordan man kan sette dem sammen og se hvordan de ble konstruert. Jeg liker virkelig de som sier mest om vårt forhold til naturen, så jeg tror nok at slangekvinnene er noen av favorittene mine. Ting som Medusa og Lamia representerer så fundamentale ting om menneskets menneskelige tilstand og er så allestedsnærværende. Den symbolikken gjentas over tid og sted og sted, noe som forteller oss mye om hvordan vårt forhold til naturen og vår egen sårbarhet har endret seg.
Historien om dronten, et berømt eksempel på en utdødd fugl, var også interessant. Nederlandske skip som forsøkte å seile til Sørøst-Asia på 1500-tallet, brukte Mauritius som stoppested og fant de merkeligste skapninger, som disse store, feite fuglene som ikke så ut til å ville stikke av. Sjømennene storkoste seg fordi de kunne spise dodoene, mye bedre enn den reserverte maten om bord, og da de kom hjem, fortalte de historier om disse enorme fuglene som ikke kunne fly, noe som umiddelbart fikk dodoene til å virke litt uhyrlige. Sjømennene sa også at kjøttet var veldig fettete, og at de ble litt kvalme av det. Etter det pleide skipene å anløpe Mauritius regelmessig, men ingen dodoer kom tilbake til Europa, for de ble spist opp før de kom frem. Det var biter av nebb og fot som kom med, og så var det disse historiene om dette fete kjøttet som hadde sirkulert etter den første reisen, så det ble bygget opp i europeisk naturhistorie at dronten var denne massive, overvektige fuglen som knapt kunne gå og slepte seg selv langs bakken. Men så døde den ut veldig raskt, og det gikk veldig lang tid før noen egentlig visste hvordan en dront var. Først nylig har paleobiologer rekonstruert den ut fra noen faktiske eksemplarer som er blitt funnet, og det viser seg at den sannsynligvis var en ganske rask fugl som var smidig og løp ganske fort.
Hvalrossen var et annet merkelig tilfelle der det var mye kontakt for sjømenn som dro på jakt i Arktis fra 1500-tallet. Elfenben, spekk og skinn fra hvalross var veldig verdifullt, så sjømennene jaktet på hvalross, parterte dem og tok dem med tilbake. Men ingen tok med seg en hel hvalross tilbake, og det er klart at hvis du er en jeger som drar ut i Arktis og risikerer livet under vanskelige forhold for å få med deg disse produktene, er detfor å få med seg disse produktene tilbake, virker det nok som om du kjemper mot monstre. Og hvis du kan lage noe magisk, er det mer verdt. Hvis du kan selge hvalrossskinn som et utrolig sterkt materiale som kommer fra et magisk dyr i de nordlige havene, vil du tjene mer penger på det.
En av de morsomste historiene om hvalrossen fra senmiddelalderen eller tidlig renessanse er at de brukte støttennene sine som ishakker og klatret opp på isen i store flokker, og bare stakk dem inn og hang og sovnet. Så kunne jegere snike seg innpå dem, binde et tau rundt halene deres og skremme dem, slik at hvalrossene hoppet ut i havet og etterlot seg skinnet. De stakkars skinnløse hvalrossene ble senere skylt opp på land, døde.
Hva vil du at leserne skal vite om boken din Fortryllede skapninger?
Det er en historie om vårt forhold til andre dyr, naturen og vår egen dyriskhet på ett nivå, men det er også en utforskning av hvordan vi psykologisk har håndtert de mørkere sidene ved det å være menneske. Jeg har brukt vitenskap, historie, psykologi og andre områder for å besvare disse viktige spørsmålene, men jeg tror det er mye mer å si også. Jeg har vegret meg for noen temaer, særlig de som er mer politisk betente, men jeg tror det er veldig viktig å tenke på disse tingene, for å forstå oss selv bedre. Selv om så mye har forandret seg over tid, har ikke det å være menneske forandret seg så mye - monstre og historiene deres snakker fortsatt så sterkt til oss, selv om vi ikke helt vet hvorfor. De ulike typene monstre viser også at det finnes mange ulike måter å innramme verden på. Jeg fokuserte på Europa, men hvis du ser på hvordan monstre fremstilles i andre tradisjoner, er det små, interessante forskjeller som sier mye om forskjellene mellom for eksempel jødisk-kristne perspektiver og østlige perspektiver.

ekspertbiografi

© Talie Eigeland

Natalie Lawrence
Natalie Lawrence er forfatter, illustratør og forsker. Hun er utdannet naturviter og har en doktorgrad i vitenskapshistorie og vitenskapsfilosofi fra Cambridge University for sitt arbeid om eksotiske monstre i tidligmoderne tid.

over Denne avbildningen av en dront fra 1620-tallet viser hvordan europeerne forestilte seg at fuglene så ut ut fra beskrivelsene som nederlandske sjømenn som møtte dem på Mauritius, videreformidlet

til venstre Skapelsen av monstre som hybridvesener, som Minotaurus som hadde hode som en okse, gjenspeilte forholdet mellom mennesker og dyr

over Lamia var en demon med underkropp som en slange, som forførte mennesker og spiste barn

over Medusa, den beryktede gorgonen fra gresk mytologi, ble ofte avbildet med slanger som hår og evnen til å forstener dem som så på ansiktet hennes

"å lage monstre er en veldig potent mekanisme for å skyve disse følelsene ut i omverdenen"

nedenfor Sjømenn som jaktet på hvalross i Arktis, fikk det til å se ut som om hvalrossene var store, monstrøse og magiske vesener

nedenfor I den mytiske fortellingen om Pandoras eske slipper Pandora verdens ondskap løs når hun åpner en eske som var en gave fra gudene

Fortryllet Skapninger:
våre monstre og deres deres betydning

(Weidenfeld & Nicolson, 2024) er tilgjengelig for kjøp nå

kongelig

Historie

stige

Kongelig historie

av

TUDORS

Hvordan en oppkomling av en adelsfamilie kom seg ut av Rosekrigene og ble Englands hersker

Skrevet av Susan Abernethy

Illustrasjon av: Kevin McGivern

Thmargaret Beauforts liv er et symbol på middelalderens forestilling om lykkehjulet, skjebnens lunefulle natur og livets voldsomme gang. Rosenkrigene rosene (1455-85) hadde en katastrofal effekt på mang en engelsk adelsmann, kanskje ingen mer enn Margaret. Men med sin formidable og tilpasningsdyktige og tilpasningsdyktige personlighet, sammen med hennes diplomatiske evner, overlevde hun hjulets omdreininger lenge nok til å se sin sønn Henrik Tudor bestige den engelske tronen og etablere et av verdens mest berømte kongedynastier.
Lancaster mot York
Til grunn for Rosekrigene lå en familiekonflikt som hadde sitt utspring i de mange  barn av kong Edward III. Det skulle komme til å

Tudorenes fremvekst

til etterkommerne av sønnene Edmund av Langley, den første hertugen av York, og John av Gaunt, hertug av Lancaster. Da Gaunts sønn Henrik Bolingbroke avsatte sin fetter kong Rikard II fra tronen, ble han den første Lancaster-kongen, Henrik IV. Huset Lancaster regjerte frem til Henrik VI, som led av en arvelig sinnslidelse.
Gaunt fikk også flere barn, som tok etternavnet Beaufort, med sin elskerinne, Katherine Swynford. Den lancastriske hertugen giftet seg senere med Swynford og fikk barna deres legitimert. Alle de legitime Lancastrian-familiene enten døde eller hadde ingen overlevende barn, slik at bare Beaufort-etterkommerne sto igjen. Margaret Beaufort var oldebarn av Gaunt, den siste overlevende av mannslinjen, og arving til en svært verdifull formue. Elizabeth Norton, Margarets biograf, sier at Margarets krav på tronen var allment kjent og anerkjent av hennes samtidige, og at hun var svært stolt av sin kongelige status.
Richard, 3. hertug av York, og senere sønnen hans, Edward, jarl av March, gjorde krav på tronen etter at Henrik 6.s regjeringstid hadde utviklet seg til kaos, noe som resulterte i en årelang syklus av kamper. I tillegg kom Tudor-familien. Da Henrik VIs mor, dronning Katarina av Valois, ble enke, giftet hun seg med Owen Tudor, en walisisk godseier. Henrik VI adlet deres to eldste sønner, Jasper og Edmund, som var trofaste tilhengere av Lancaster-ordenen, og ga dem henholdsvis grevskapene Bedford og Richmond. Edmund Tudor giftet seg med Margaret Beaufort i november 1455.
Iet ytterst kontroversielt trekk, for å komme i besittelse av Margarets betydelige eiendommer og inntekter, fullbyrdet Edmund ekteskapet da hun var 12 år gammel. Da ektemannen døde et år senere, var Margaret gravid i syvende måned og i en svært vanskelig situasjon. Under sin svoger Jaspers formynderskap på Pembroke Castle overlevde hun en vanskelig fødsel. Henrik Tudor ble født.
Henriks tidlige år
Historiske kilder for de første 14 årene av Henriks liv er uklare. Som spedbarn bodde han sannsynligvis sammen med sin mor i Pembroke. Slaget ved Towton fant sted i september 1461 og resulterte i det lancastriske monarkiets fall og yorkistkongen Edvard 4.s maktovertakelse. Lancasterborgen Pembroke ble beleiret av den yorkistiske adelsmannen William Herbert og overga seg 30. september, noe som for alltid forandret den unge Henrik Tudors fremtidsutsikter og livssituasjon.
Ifebruar 1462 kjøpte lord Herbert Henriks formynderskap og giftermålsrettigheter for 1 000 pund, og i august fratok det nye regimet Henrik Richmond-æren han hadde arvet fra sin far. Jasper mistet også grevskapet Pembroke. Edvard 4.s bror, Richard, hertug av Gloucester, mottok Richmond og Pembroke. Et senere mandat ga Richmond-arven til kongens bror George, hertug av Clarence. Det finnes ingen bevis for at hertugen av Gloucester noen gang tok Pembroke-landene i besittelse.
La han for det meste bodde i Herberts høyborg Raglan Castle, under oppsyn av William Herbert og hans kone Anne, fikk Henrik en utdannelse og militær trening som passet til hans rang. Det ble diskutert om Henry skulle gifte seg med Herberts datter Maud. Den unge mannen imponerte sine mentorer med sin intelligens og raske læringsevne. Han så ut til å kunne gifte seg inn i en fremtredende yorkistfamilie og muligens gjøre karriere ved hoffet under Edvard 4. I 1468 ga kongen Herbert grevskapet Pembroke.
Margaret, som forventet at sønnen skulle få tilbake vergemålet, landområdene sine og tittelen Richmond, valgte å gå inn i forhandlinger. Men våren 1469 startet kongens tidligere samarbeidspartner og mentor Richard Neville, jarl av Warwick (kjent som "Kingmaker"), sammen med kongens bror George, et opprør mot Edvards regjering. I juli 1469 krevde slaget ved Edgcote lord Herberts liv, men Henrik ble værende i Raglan frem til Henrik 6.s gjeninnsettelse på tronen i oktober 1470, noe som igjen endret hans situasjon.
Jasper tok Henrik i besittelse, og han kunne nyte morens selskap. Men de gode tidene varte ikke lenge, for Edvard, som hadde flyktet til kontinentet, kom tilbake med en hær for å gjenerobre tronen. Etter det skjebnesvangre slaget ved Tewkesbury i 1471 gjenvant Edvard IV kongemakten. Henrik VI døde i Tower of London kort tid etter. Jasper og Henrik flyktet fra Tenby i Wales med planer om å dra til Frankrike. Dårlig vær i Kanalen tvang dem ut av kurs, og de gikk i land i Bretagne, der de forble i eksil i 14 år.
Ttudorene  i eksil
Ten bretonske hertugen Frans 2. innså verdien av flyktningene, tok imot de to mennene og ga dem husly. Mye tyder på at Henrik og Jasper levde relativt komfortabelt og fritt i Bretagne, til tross for at de var en økonomisk byrde for hertugen. I løpet av de neste 14 årene forsøkte den franske kongen Ludvig XI og kong Edvard IV, samt hans etterfølger Rikard III, med jevne mellomrom å inngå en avtale med hertugen om å få Henrik og Jasper i sin varetekt. Men Frans sørget for at de var trygge, og tok ikke imot noen av tilbudene.
In mellomtiden arbeidet Margaret ifølge Norton utrettelig for å få Henrik rehabilitert, og hun forsøkte å overbevise kong Edvard om at det var fordeler ved at sønnen vendte tilbake til England. Hun hadde blant annet som mål å få Henrik benådet, å få tilbake farens arv og tittelen jarl av Richmond, å sørge for at Henrik skulle få noe av sin egen mors jord og inntekt, og at han skulle arve Margarets eiendommer når hun døde.
Margaret arbeidet seg inn i yorkistkongens gunst og opprettholdt et vennskapelig forhold til Edvards dronning, Elizabeth Woodville. Hun var til stede da Elisabet og døtrene hennes deltok i begravelsen av Edvards far og bror i kirken i Fotheringhay. Margaret underholdt også kongen i sitt hjem under hans regjeringstid. I 1482 holdt hun kongens yngste datter, Bridget, under dåpen hennes. Om sommeren gikk Edvard med på at Henrik kunne få en andel av Margarets eiendommer til en verdi av 400 pund per år, på betingelse av at han vendte tilbake til England.
Atter flere forhandlingsmøter så det ut til at kongen var åpen for at Henrik kunne gifte seg med sin eldste datter, Elizabeth av York. Kongen og mange andre var lei av borgerkrigen og innså til slutt at det var en fordel å få Henrik Tudor over på yorkistenes side. Våren 1483 forelå det et utkast til benådning av Henrik, sammen med vilkårene for hans retur. Kong Edvards uventede død 9. april 1483 forhindret imidlertid ratifiseringen av avtalen.
King Edvards bror Rikard, hertug av Gloucester, kom til London, angivelig med mandat til å bli lordprotektor for sin nevø, kong Edvard 5. Etter en overraskende vending fikk Rikard, etter en del manøvrering, utnevnt seg selv til konge av parlamentet, ved hjelp av metoder som ikke ble godtatt av store deler av adelen. Rikard ble kronet til kong Rikard 3. den 6. juli. Kong Rikard fengslet Edvard V og broren hans, Rikard, hertug av York, i Tower of London, og de ble aldri sett igjen.
A Dristig flukt til Frankrike
Snkelte var enige i situasjonen, men mange fant den utilfredsstillende. Det er vanskelig å si når folk anså Henrik Tudor som et alternativ til Rikard 3. som konge, men i hvert fall begynte det å bli opprør i enkelte kretser utover høsten, og mange forlot England for å slutte seg til Henrik i Frankrike. Hertugen av Buckingham gjorde opprør mot Rikard 3. i oktober 1483. Enkedronning Elizabeth Woodville og Margaret Beaufort samtykket i det minste til opprøret, og i beste fall var de med på å planlegge det.
Wmargaret hadde stolt på Edvard 4. i forhandlingene om Henriks hjemkomst, og hun fryktet sannsynligvis Rikard 3.s forræderi. På grunn av kongens mistanke til Margaret, plasserte han henne i en slags husarrest. Til tross for isolasjonen i nord gjorde hennes lojale tjenere det mulig for henne å opprettholde kontakten med sønnen. Hennes nåværende ektemann så gjennom fingrene med Margaretas aktiviteter og holdt henne ikke tilbake.
Henry hadde alle intensjoner om å slutte seg til hertugen av Buckingham og opprørerne med en invasjon, og kong Rikard hadde nå gode grunner til å ønske å ta ham til fange og bringe ham tilbake til England. Etter Buckinghams opprør økte antallet landflyktige i Bretagne eksponentielt, og rundt 400 av dem bodde i Vannes. Likevel gikk hertug Frans med på å betale ut over 5600 livres til sine fattige engelske gjester. Henry, oppmuntret av de nyankomne landflyktige, sverget en ed om å gifte seg med Elizabeth av York i katedralen i Vannes til jul.
Følge Tudor-historikeren Polydore Virgil sverget de tilstedeværende en ny ed om å anerkjenne Henrik som konge. Ralph A. Griffiths og Roger S. Thomas, i The Making of the Tudor Dynastyskriver at det er uklart nøyaktig når Margaret endret planene sine fra å rehabilitere sønnens arv til å planlegge hans tronbestigelse, men de mener at "prinsenes forsvinning sannsynligvis var en avgjørende faktor for at hun bestemte seg"
Richard trappet opp innsatsen og gjorde alt som sto i hans makt for å forhandle frem Henrik Tudors overgivelse, blant annet ved å sende diplomater til Bretagne, Frankrike og det pavelige hoffet. Dette viser at han mente Tudor var en trussel. Hertug Frans var blitt svært syk og ble stadig mer utilregnelig. Hertugens kansler, Pierre Landais, mottok budbringerne fra kong Rikard. Landais trengte allierte, for han var fortsatt upopulær blant den bretonske adelen, som mislikte hans innflytelse over hertugen.
Ten gamle, listige franske kongen Ludvig XI døde i august 1483. Hans beundring for de politiske evnene til hans eldste datter, Anne de Beaujeu, hadde fått ham til å gi henne og hennes mann Pierre den fysiske omsorgen for hans mindreårige sønn, kong Karl VIII, i tillegg til andre viktige verv og plikter. Anne fikk aldri offisielt tittelen regent, men hun styrte utvilsomt som om hun hadde alle rettighetene og privilegiene som fulgte med denne betegnelsen, og trakk i regjeringens tråder gjennom sin sympatiske ektemann, som fungerte som president for regentrådet. Ludvig, hertug av Orléans, den nåværende arvingen til den franske tronen, mente at han fortjente regentskapet og mislikte Anne og Pierre.
On av Annes viktigste mål var å innlemme det gamle og uavhengige hertugdømmet Bretagne i Frankrike. Hun ville bruke alle midler hun hadde til rådighet, inkludert å bruke Henrik Tudor, for å oppfylle ambisjonene sine. I tillegg var hertugen av Orléans en alvorlig trussel mot hennes regentskap. Landais hadde inngått en allianse med Orléans, og de ønsket å få England med i denne koalisjonen. Avtalen gikk ut på at England skulle invadere Frankrike for å hjelpe Orléans' forsøk på å bli regent.
Richard lovet å sende en kontingent bueskyttere for å sikre hertug Frans' makt mot den opprørske bretonske adelen og for å avverge en anneksjon fra Frankrike. Til gjengjeld lovet Landais å sørge for at Henrik og Jaspers ble tatt til fange og utlevert fra Bretagne. Rikard lovet i tillegg å gi Landais inntektene fra Tudors konfiskerte grevskap Richmond.
Traten med Bretagne trådte i kraft 1. juli og skulle vare frem til april 1485 - da var hele Englands plan om å få Henrik og Jasper Tudor i sin besittelse fullbyrdet. Rikard sendte brev der han kunngjorde at han hadde til hensikt å invadere Frankrike, og tilbød å sende minst 1000 bueskyttere fra Southampton til Bretagne.  Selv om kong Rikards lovede tropper aldri ankom Bretagne, hadde hans innblanding i anglo-bretonske anliggender fornærmet den franske regjeringen.
Iløpet av sensommeren og tidlig høst finnes det bevis for at Henrik tilbød almisser ved katedralen i Vannes. Det fortelles også om sir James Tyrell, kong Rikards hestefører, som også ga almisser. Akkurat da komplottet for å ta Henrik til fange nærmet seg slutten, var det noen som advarte ham mot fellen: John Morton, biskopen av Ely, som levde i eksil i Flandern. Margaret Beauforts kapellan og skriftefar Christopher Urswick fungerte som hennes agent og hadde reist til Flandern. Det er ukjent hvordan Morton oppdaget komplottet for å ta Henrik til fange, men han sendte Urswick til Vannes for å advare Henrik og de andre adelsmennene om å forlate Bretagne og dra til Frankrike så fort som mulig.
Henrik sendte Urswick til kong Karl 8.s hoff for å be om tillatelse til å søke asyl i Frankrike. Karl gikk med på det. Urswick vendte tilbake til Vannes, og Henrik og Jasper begynte å planlegge flukten. Først dro Jasper og noen få menn av gårde og ga inntrykk av at de skulle til hertug Frans i Rennes, en by nær den franske grensen. De løp mot grensen og satte kursen mot Anjou.
To dager senere forlot Henrik byen sammen med fem tjenere og fortalte alle at han skulle besøke en venn på en herregård i nærheten. Omtrent 8 km utenfor byen tok han en omvei til en skog i nærheten. Med hjelp av tjeneren Matthew Baker skiftet han klær, kledde seg som en vanlig tjener, og red deretter rett over grensen til Angers i Anjou, der han bare stoppet for å la hestene drikke.
Landais, som fikk vite at Henrik hadde sluppet unna, sendte raskt ut noen av sine betrodde tjenere i alle retninger for å finne, arrestere og bringe ham tilbake til Bretagne. Da Landais' menn kom til den franske grensen, oppdaget de at Henrik hadde krysset grensen til Anjou bare en time før de ankom. De 400 engelskmennene som var igjen i Vannes, visste ingenting om Henriks flukt, men da de hørte om det, ble de redde. Omtrent samtidig kom hertug Frans til sans og samling. Til sin forbauselse hørte han for første gang nyheten om kanslerens forræderske plan.
Duke Frans betraktet seg selv som en hederlig mann. Han hadde fra første stund åpent vist sin støtte til de landflyktige og hadde ingen planer om å gi seg nå. Frans var rasende på Landais og overga ham til de bretonske adelsmennene som støttet regenten, Anne de Beaujeu. De arresterte Landais og anklaget ham for utpressing og andre forbrytelser, og henrettet ham 19. juli.
Duke Frans ga de gjenværende Engelskmennene penger og tilbød dem fri passasje til Frankrike. Henrik sendte en oppriktig takkehilsen til hertugen for støtten. Henrik møtte deretter Jasper og hans menn på slottet i Angers, mens Urswick reiste til Montargis for å informere den franske kongen om at engelskmennene hadde ankommet. En henrykt Karl sendte Gilbert de Chabannes, lord av Curzon og guvernør i provinsen Limousin, for å hilse og ønske engelskmennene velkommen.
Henry møtte kong Karl i Chartres noen dager senere og kastet seg i hans vold. Han begynte sin kampanje for å overbevise den franske kongen om at han var den rettmessige arvingen til den engelske tronen, og fortalte Karl at adelen hans krevde at han skulle vende tilbake til kongeriket. Selv om han ikke ga sin fulle støtte, uttrykte Karl sin støtte til Henriks forsøk på å gjøre krav på tronen. Han gikk med på å gi alle de landflyktige husly i Sens og ga ham 3000 livres tournois til å kjøpe klær til mennene hans.
Naturlig nok hadde denne uventede flukten vært en fullstendig katastrofe for kong Rikard, og forholdet mellom Frankrike og England forverret seg ytterligere. Rikard utstedte proklamasjoner mot Henrik og de landflyktige og beordret mønstring av menn. England, som nå var i høyeste beredskap, forberedte seg på å slå tilbake et angrep.
Tveien til Bosworth
Iet skulle ta et år før det franske regimet gikk med på å støtte Henriks invasjon av England. Etter anmodning fra kong Karl bevilget de franske generalstatene 40 000 livres til Henrik for å hjelpe ham med å gjenreise kongeriket, og Karl ga ham tillatelse til å rekruttere menn til å reise en hær. I virkeligheten fikk Henrik bare rundt 10 000 av de 40 000 livre som var lovet ham, og han måtte ty til et lån fra en av Karls rådgivere, slik at forberedelsene kunne begynne for alvor. Dette innebar blant annet å samle en konvoi på Seinen og alle nødvendige marine- og militærarrangementer.
Henrik innledet felttoget i november 1484 med å sende brev til England for å få støtte, og han skrev brevene på en måte som tydet på at han allerede var konge. Som svar sendte Rikard ut proklamasjoner mot Henrik, der han latterliggjorde hans krav på kongemakten. Henrik fikk gode nyheter fra en tjener av moren om støtte i England fra forskjellige adelsmenn, og han fikk løfte om penger til sin sak som skulle overleveres til ham når han kom til Wales. På dette tidspunktet hadde han samlet en gruppe på 500 engelskmenn, 1000 skotter, noen fotfolk og et ukjent antall franske tropper ved Harfleur. Det antas at de franske troppene utgjorde omtrent halvparten av hele invasjonshæren.
Henrys flåte på rundt 30 skip seilte 1. august 1485 med kurs for Wales for å gjøre krav på den engelske kronen. De gikk i land i Milford Haven den 8. august og begynte å bevege seg nordøstover for å angripe Rikard, mens de rekrutterte og tok imot menn til Henriks sak mens han marsjerte. Mange walisere sluttet seg til ham, og hans fremgang var stort sett uhindret.
Te ankom Rikards tropper ved Bosworth Field i Leicestershire, der kampen begynte den 22. august. Til tross for at de var i mindretall, ble slaget en seier da Rikard ble drept i kampene. Nå var Henrik konge gjenforenes Henrik med sin mor og gifter seg med Elizabeth av York, og dermed forenes husene Lancaster og York. Det nystiftede Tudor-dynastiet skulle komme til å regjere England fra 1485 til Elizabeth I døde i 1603.

Ovenfor Illuminerte bilde av lykkehjulet, med Fortune selv sittende bak hjulet

Til høyre bilde fra 1400-tallet av den yorkistiske kong Edvard IV av England og hans bror Rikard, hertug av Gloucester

"Margaret Beauforts krav på tronen var allment kjent og anerkjent av hennes samtidige"

Venstre Edvard IV kjempet for yorkistenes sak

Nedenfor til venstre Elizabeth Woodvilles ekteskapet med Edward viste seg å være kontroversielt

Matriarken av Tudor-familien

Lady Margaret Beauforts mange ekteskap ble inngått av politiske grunner

Margaret Beaufort, oldebarn av John av Gaunt, hertug av Lancaster, ble født i 1443 som datter av Margaret Beauchamp av Bletsoe og John Beaufort, 1. hertug av Somerset. Da Margaret var seks år gammel, sørget jarlen av Suffolk for at hun giftet seg med hans åtte år gamle sønn John de la Pole. De var bare barn, og da Suffolk ble vanæret et år senere, ble ekteskapet annullert. Margaret omtalte aldri de la Pole som sin ektemann. Edmund Tudor og Margaret giftet seg i 1455. Han døde i november 1456, før sønnen Henrik Tudor ble født i januar 1457. Margaret, som trengte beskyttelse, giftet seg med Henry Stafford, sønn av hertugen av Buckingham, i 1458.
Stafford døde av sårene han pådro seg i slaget ved Barnet i april 1471, da han kjempet på yorkistenes side. Margaret giftet seg med sin tredje og siste ektemann, Thomas Stanley, 1. jarl av Derby, i 1472. Thomas Stanley og broren William var trofaste støttespillere for yorkistkongene og fikk store fordeler i form av landområder, inntekter og embeter. Begge mennene var til stede under slaget ved Bosworth. Thomas holdt tilbake med sine menn, men slaget skulle snu til Henrik Tudors fordel da William Stanley sluttet seg til hans side i kampen. Thomas Stanley skal ha funnet Rikard 3.s krone i en busk på slagmarken og satt den på hodet til den seirende Henrik Tudor.

Alle bilder: © Alamy, © Getty Images

Henrys shot av Bourbon

Henrik Tudor ville ikke ha lyktes i sitt forehavende uten Anne de Beaujeu

Hennes far, kong Ludvig XI av Frankrike, beskrev Anne de Beaujeu som den minst tåpelige av sitt kjønn i kongeriket, der det ikke fantes noen kloke. Hun arvet mye intelligens fra sin far, og i ti år gikk hun i lære hos ham for å studere hans politiske metoder. Hun ble kjent som Madame la Grande, og giftet seg med en yngre sønn av hertugen av Bourbon, Pierre de Beaujeu. Da kong Ludvig døde i 1483 og etterlot seg sin mindreårige sønn og arving Karl VIII, utnevnte han aldri Anne som offisiell regent, men det franske hoffet og utenlandske utsendinger anerkjente henne fullt ut som Frankrikes sanne hersker.
I løpet av de åtte årene hun kontrollerte regjeringen, ledet hun landet behendig gjennom en rekke politiske kriser som truet Frankrike både innad og utad. Annes håndtering av disse hendelsene som en ung kvinne i tjueårene er intet mindre enn forbløffende. Hun kunne vurdere en situasjon og enten komme den i forkjøpet eller reagere på riktig måte, og tok sjelden en feil beslutning. Hun regjerte helt til broren erklærte sin uavhengighet, og hun trakk seg tilbake til sine godser i hertugdømmet Bourbon. Da hun trakk seg fra makten etter brorens død, etterlot hun seg et land som var mer stabilt enn da hun begynte å regjere, noe som var uvanlig for en regent. Anne hadde integritet og moralsk anseelse som komplement til sine politiske ferdigheter. Som faren uttalte, var hun en kvinne som vakte beundring.

"Henrik Tudor så ut til å gifte seg inn i en fremtredende yorkistfamilie og muligens forfølge en hoffkarriere under Edvard IV"

Venstre Rikard III besteg tronen etter at nevøene hans ble erklært uekte

Nederst til venstre Pierre Landais, bretonsk politiker og rådgiver for Frans 2., hertug av Bretagne. Han var nær ved å overgi Henrik og Jasper Tudor til kong Rikard III

Riktig Elizabeth av York, eldste datter av kong Edvard IV og Tudor-dynastiets første dronninggemalinne som hustru til Henrik VII

Nedenfor Henrik antas å ha vært i mindretall i slaget ved Boswroth Field

Nedenfor Henriks seier på Bosworth Field markerte slutten på Plantagenet-dynastiet

Ovenfor Et portrett av Rikard III, som kjempet mot Henrik Tudor ved Bosworth

"Kong Edvard, som var lei av borgerkrigene, innså til slutt at det var en fordel å få Henrik Tudor over i yorkistenes leir."

Nedenfor-innfelt Henrik VII får Englands krone etter Rikard IIIs død

kampen om Bretagne

Hertugdømmet eksisterte som et selvstendig domene fra antikken og frem til 1500-tallet

Bretagnes historie på den armorikanske halvøya i det som i dag er Frankrike, har sin opprinnelse i forhistorisk tid. Før romernes herredømme var området bebodd av gamle megalittkulturer og keltiske stammer. Romerne under Julius Cæsar erobret Bretagne i 56 f.Kr., og etter å ha slått ned motstanden i årevis oppstod det en slags renessanse under keiser Konstantin (306-337 e.Kr.). Historikere mener at området ble kristnet på 400-tallet, og etter Romerrikets sammenbrudd kom det innvandrere fra Cornwall, Devon og Wales. Ulike uavhengige bretonske småstater utviklet seg senere til kongeriket og deretter hertugdømmet Bretagne.
Bretonerne motsatte seg å bli innlemmet i det karolingiske riket, og familiene Montfort og Penthièvre utkjempet den nå legendariske bretonske arvefølgekrigen mellom 1341-64. I 1378 forsøkte kong Karl V av Frankrike å annektere Bretagne, men folket gjorde motstand. Den siste uavhengige hertugen av Bretagne, Frans II, regjerte fra 1458 til sin død i 1488. Frans ga husly til Tudor-folket i eksil i mange år, og ved hertugens død ble hans 11 år gamle datter Anne hertuginne av Bretagne. Hun giftet seg med to franske konger etter hverandre, Karl VIII og Ludvig XII, og ble kronet til dronning av Frankrike to ganger. Under Frans I mistet Bretagne sin fullstendige selvstendighet og ble en fransk provins i 1532.

Tudor-tidslinje

En kort historie om Henrik VII

1457

Henry Tudor blir født av Margaret Beaufort og Edmund Tudor på Pembroke Castle.

1462

Lord Herbert, en alliert av Edvard 4., tar Henrik som sin myndling.

1469

Lord Herbert blir beseiret i slaget ved Edgcote og henrettet av Lancastrians.

1471

Henrik er den siste av Lancaster-slekten etter nederlaget ved Tewkesbury, som tvinger ham i eksil.

1485

Henrik vender tilbake og beseirer Rikard III i slaget ved Bosworth Field, og overtar tronen i England.

Ovenfor Den offisielle kroningen av Henrik VII etter seieren over Rikard III

1486

Henrik VII og Elizabeth av York gifter seg og forener husene York og Lancaster, og Arthur Tudor blir født.

1487

I slaget ved Stoke blir den opprørske jarlen av Lincoln og Lambert Simnel beseiret av Henrik VII.

1489

Margaret Tudor, Henrik og Elisabets andre barn, blir født.

1491

Henrik Tudor, det tredje kongebarnet og den fremtidige Henrik VIII, blir født.

Våpenskjold bildekilde: wiki/Rs-nourse/CC BY-SA 3.0

"Til tross for at Rikards hær var i mindretall, ble slaget en seier for Henrik da Rikard ble drept i kampene."

YTTERLIGERE LESNING

ABONNENT
EKSKLUSIV

Les mer om Tudor-familien i nummer 151 via vårt digitale arkiv

Ovenfor Henriks ekteskap med Elizabeth av York forente landet

Til venstre Portrett av kong Henrik VII av England, den første monarken i Tudor-dynastiet, av en ukjent flamsk maler, ca. 1505

SKANN HER

1492

Fred mellom Frankrike og England med freden i Étaples.

1496

Kongen og dronningen får et fjerde barn, Mary Tudor.

1499

Edmund Tudor, et femte kongebarn, blir født, men dør året etter.

1501

Arthur gifter seg med Katarina av Aragon, men dør brått året etter.

1503

Elizabeth føder et sjette barn, Katherine Tudor, men både barnet og moren dør kort tid etter.

1509

Henrik VII av England dør og etterfølges av sin sønn Henrik VIII.

© Adobe Stock/AI generert

Britiske kongelige drittsekker

British Royal

Drittsekker

Oppdag politikken, utbredelsen og fremtredenen til Storbritannias kongelige uekte barn fra normannernes erobring og frem til i dag

Skrevet av Emily Staniforth

Wied et arvelig monarki i Storbritannia har kongene og dronningene vært opptatt av én ting - å få barn. Ekteskap ble bedømt ut fra hvor raskt et kongepar ble gravide, og hofffolket ventet i spenning på å få vite kjønnet på monarkens barn. Kongelige koner ble skambelagt for sin manglende evne til å unnfange eller føde et levende barn. Og selv om det var av interesse for offentligheten at kongelige barn ble født og overlevde, var det også av interesse å følge med på skjebnen til barn født utenfor ekteskap.
Mange av Storbritannias konger har fått barn utenfor ekteskap. Faktisk ville det være mer relevant å spørre hvilke av Englands historiske konger som ikke har fått minst ett barn utenfor ekteskapet. Selv om det ikke finnes bevis for at Vilhelm Erobreren (reg. 1066-1087) eller hans sønn Vilhelm II (reg. 1087-1100) fikk barn utenfor ekteskapet, hadde de fleste kongene som kom etter dem, det. Henrik I (r.1100-35), Englands tredje konge etter normannernes erobring, var den stolte faren til rundt 25 uekte barn, noe som gjør ham til den monarken med flest barn født utenfor ekteskap. Karl II (reg.1660-85) fikk minst 14 barn utenfor ekteskap med en rekke forskjellige kvinner, og Vilhelm IV (reg.1830-37) fikk 10 barn med sin mangeårige elskerinne, den irske skuespillerinnen Dorothea Jordan.

Wandring shus
Så hvorfor forlot kongene i Storbritannia sine koner, og hvorfor var uekte kongelige barn så vanlig? I århundrer var det å finne seg en kone som konge av England mer et spørsmål om politikk enn om romantisk kjærlighet. Allianser med andre nasjoner eller styrking av forholdet til Storbritannias mest prominente familier hadde forrang, og brudene ble ofte valgt ut fra små utvalg av potensielle kandidater utarbeidet av rådgivere og politikere. Mange kongelige ekteskap var derfor ulykkelige: Særlig Karl 2. ble kjent for sin uvilje mot sin kone Katarina av Braganza, og Edvard 2. (reg. 1307-27) ble avsatt takket være sin kone Isabella av Frankrikes forsøk på å fjerne ham fra tronen. Og la oss ikke engang snakke om Henrik VIII (reg. 1509-47) og hans endeløse rekke av koner!
Alle disse anstrengte ekteskapene førte til at det ikke var uvanlig at konger innledet utenomekteskapelige forhold. Faktisk var det nærmest forventet at en konge skulle ha elskerinner. De som forble trofaste mot sine koner, er uvanlige i Englands kongelige historie og står som anomalier; det finnes ingen bevis for at verken Vilhelm Erobreren eller Henrik VII (reg. 1485 - 1509) tok elskerinner, og de var kjent for å være fullstendig hengivne til sine koner. Men å ta seg en elskerinne var ikke alltid ensbetydende med et ulykkelig ekteskap. Ved hoffet var ekteskapet en høytidelig affære som tjente et formål, nemlig å produsere en tronarving. For mange konger var ekteskapet en pliktsak, mens en elskerinne ga moro, sex og vennskap.
Bå være royal mistress
Tå ta seg en elskerinne (eller i noen tilfeller flere) ble en så etablert praksis i kongedømmet at det ikke er overraskende at mange kongelige hustruer rett og slett aksepterte ektemannens affærer som en del av ekteskapet. Noen konger var diskrete i sine affærer, og under slike omstendigheter var det mulig for dronninger å ignorere hva ektemennene gjorde bak lukkede dører. Noen av Englands konger hadde imidlertid utenomekteskapelige forhold som alle kunne se, og de viste seg offentlig med sine utvalgte elskerinner og overøste dem med luksus. Elskerinner ble ofte belønnet for sin nærhet til kongen: Familiene deres ble opphøyet ved hoffet, de fikk ekstravagante gaver, og det å ha kongens øre ga dem økt politisk makt i et patriarkalsk samfunn. Å være kongens elskerinne ble derfor av og til sett på som en ettertraktet rolle. Karl 2. var notorisk indiskret om sine mange utenomekteskapelige partnere, særlig med Barbara Villiers, som iblant ble omtalt som Englands "ukronede dronning" på grunn av sin innflytelse ved hoffet. Selv om kongelige hustruer kanskje protesterte, var det ingenting de kunne gjøre. Å være gift med Englands mektigste mann hadde sine fordeler, men også sine ulemper.
Akkjennelsen bastard cbarn
Ongelske kongers mange affærer førte selvsagt til mange barn. Prevensjon var enten ikke-eksisterende eller primitiv, og alle krumspring i det kongelige sengekammeret innebar alltid en risiko for graviditet. Men siden elskerinner var en akseptert del av et kongelig ekteskap, var ikke uekte barn så problematiske som man kanskje kunne forvente. For mange monarker var det å få barn et tegn på virilitet og dyktighet overfor omverdenen. Jo flere avkom kongen fikk, desto sterkere og mer fruktbar var han. Når kongelige barn ble født av elskerinnene deres, valgte mange konger i middelalderen og tidlig nytid å anerkjenne dem offentlig.
On av de mest beryktede uekte kongelige barna i Storbritannias historie er Henry Fitzroy, sønn av Tudor-tyrannen Henrik VIII. Fitzroy ble født i 1519 av Henriks elskerinne Elizabeth Blount, og var det eneste uekte barnet Henrik formelt anerkjente mens kongen levde. Da Fitzroy ble født, hadde Henrik vært gift med sin første kone, Katarina av Aragon, i ti år, og i løpet av disse årene hadde dronning Katarina bare vært i stand til å føde ett levende barn, datteren Mary. Henrik var bekymret for arvefølgen og ble stadig mer frustrert over at han ikke hadde noen sønn og arving. Fødselen av Henry Fitzroy var en perfekt anledning til å erklære for verden at han kunne bli far til en gutt. Ved å offentlig anerkjenne sønnen sin reddet Henrik sitt image i offentligheten, beviste at han kunne oppfylle sin plikt til å sørge for en arving, og la skylden for mangelen på en kongelig arving på sin kone. Selv om det teknisk sett var ulovlig for et uekte barn å arve tronen, mener mange historikere at Henrik posisjonerte Fitzroy som sin arving hvis han ikke klarte å få en ektefødt sønn. På et tidspunkt ble det til og med foreslått at Fitzroy skulle giftes bort til Henriks datter Maria for å sikre Tudor-arven, men denne planen ble heldigvis aldri realisert. Fitzroy døde i 1536, bare 17 år gammel, og et år senere ble Henrik VIIIs sønn Edward født av hans tredje kone, Jane Seymour.
A konge som gjorde krav på sine uekte barn, tjente også et annet formål. Det finnes ingen tettere bånd enn familiebånd, og å befolke hoffet med sitt eget avkom var en måte å sikre seg lojalitet og støtte på. Henrik 1. innså raskt at de mange barna hans var utmerkede brikker i utenlandsdiplomatiet, og begynte å arrangere ekteskap mellom dem og de mektige adelsfamiliene i Europa. Gjennom hans giftemakeri endte Henriks uekte datter Sybilla opp med å bli dronning av Skottland gjennom sitt ekteskap med Alexander I.
Than bfordelene ved bå være en bastard
Bet anerkjent uekte barn av en britisk monark ga visse fordeler. Som et kjent familiemedlem av kongen fikk man høyere status, og når man først var formelt anerkjent, var det vanlig å bli forsørget av monarken. Mange konger ga titler til både ekte og uekte barn, og noen uekte kongebarn ble mektige skikkelser i det engelske samfunnet. Det var vanlig å gi hertugdømmer og jarledømmer til uekte sønner, og disse titlene ble ofte ledsaget av gaver i form av landområder. For eksempel fikk John av Gloucester, den eneste anerkjente uekte sønnen til Rikard III (reg. 1483-85), den fremtredende statusen som kaptein av Calais av sin far i 1485. Det var mer vanlig at uekte døtre ble giftet bort til engelske eller utenlandske adelsmenn enn at de fikk egne titler, men disse ekteskapene var ofte forbundet med titler. Johanna, datteren til kong Johan (reg. 1199 - 1216), ble lady av Wales gjennom sitt ekteskap med Llywelyn den store, og minst to av Karl 2.s uektefødte døtre ble grevinner da de giftet seg med jarler.
Snkelte uektefødte barn viet seg til kirken, noe mange barn av monarker som ikke var skjebnebestemt til tronen, tradisjonelt gjorde. Geoffrey, sønn av Henrik II (1154-1659), ble styrt mot et religiøst liv av sin far, og ble sendt på skole før han som tenåring tok ordenen. Senere ble han erkebiskop av York, en av de mest ettertraktede stillingene i den katolske kirken i England. Den uekte sønnen til kong Stefan (reg. 1135-54), Gervase av Blois, ble abbed av Westminster, en stilling han ble utnevnt til av sin far, til tross for at han var mye yngre og mindre erfaren enn andre som hadde innehatt stillingen.
Telv om uekte barn ofte fikk titler, var det en stor ulempe ved å være født av en elskerinne - uekte barn fikk ikke arve tronen. For monarker som Henrik 1. må dette ha vært et hardt slag i ansiktet. Med minst 27 anerkjente barn (to ekte og 25 uekte) burde tronen hans ha vært sikker og garantert å gå i arv. Men etter at hans ene legitime sønn døde, måtte datteren Mathilde kjempe mot sin fetter Stefan om tronen. Forholdet mellom Matilda og en av halvbrødrene hennes var uvurderlig i denne perioden, og Robert, jarl av Gloucester (muligens den eldste av alle Henrik 1.s uektefødte avkom), var hennes sterkeste støttespiller. Dessverre arvet Mathilde aldri kronented kronen.
Det er ikke uvanlig at uekte barn har sittet på Englands trone, til tross for at uekte barn er et hinder for monarkiet. Den mest kjente var Vilhelm Erobreren, som selv var et uekte barn. Han var sønn av hertug Robert I av Normandie og en kvinne ved navn Herleve, som kan ha vært en simpel garverdatter. Selv om foreldrene var ugifte, ble Vilhelm utpekt som farens arving. Dette forhindret imidlertid ikke samtiden fra å omtale ham som Vilhelm Bastarden.
Iet er også viktig å huske på at det britiske samfunnet gjennom hele sin historie har hentet sine moralske og etiske verdier fra kirken, som verdsatte ekteskapets ukrenkelighet og mislikte barn født utenfor ekteskapet. Å være barn utenfor ekteskap var derfor forbundet med et visst stigma. Selv kongens uekte barn ble sett annerledes på enn deres ektefødte jevnaldrende, til tross for at de ofte ble vist velvilje av monarken.
Snedsenking ttrusler
Telv om mange av de britiske kongenes uekte barn ble anerkjent av sine respektive fedre, var det noen som aldri ble det. I Edvard 4.s tilfelle (reg. 1461-83) finnes det bevis for at han bare anerkjente ett av de mange uekte barna han kan ha vært far til. Det kan rett og slett ha vært fordi han ikke trodde at han var far til de andre barna som det gikk rykter om, men det kan også ha sammenheng med at Edvard satt på den engelske tronen i en turbulent tid. Under hele hans regjeringstid, og i tiden etterpå, var England midt i en bitter borgerkrig mellom husene York og Lancaster, der Edvard hadde overtatt tronen fra Henrik VI. Edvard måtte fremstå som stabil overfor folket for å beskytte tronen, og som en gift mann med sju ektefødte barn, deriblant to sønner, kan det å anerkjenne uekte barn ha skapt uklarheter.
Aannen grunn til at en konge ikke anerkjente et barn, kan ha vært at det ble sett på som en trussel mot arverekken. Gjennom Englands kongelige historie har det vært mange tilfeller der arvefølgen til kronen har vært alt annet enn problemfri, med borgerkriger og uoverensstemmelser mellom familiemedlemmer. Det har også vært flere påståtte arveberettigede til den engelske tronen som har blitt brukt som gallionsfigurer for opprør mot kronen. Uekte barn, som ikke hadde juridisk rett til å arve, men som kan ha hatt en sterk tro på sine moralske rettigheter, kunne være problematiske.
James Scott, 1. hertug av Monmouth, skapte et slikt problem i 1685 da han gjorde krav på den engelske tronen og forsøkte å utfordre sin onkel Jakob IIs (reg. 1685-88) styre. Monmouth var uekte sønn av Karl 2. og hans elskerinne Lucy Walter, og han hadde vært farens yndling. Han var en imponerende militær leder og ble av Karl opphøyet til generalkaptein for alle Englands hærer. Dette var tydeligvis ikke nok for Monmouth, for senere ble han innblandet i Rye House-komplottet i 1683, som gikk ut på å myrde både Karl 2 og broren hans. Mange i samtiden så på Monmouth som en potensiell arving til faren, siden Karl manglet legitime etterkommere, men hans innblanding i komplottet satte trolig en stopper for dette. Dessverre for Monmouth var det Karls bror Jakob som overtok kronen. Med støtte fra protestantiske støttespillere som motsatte seg en ny katolsk konge (Jakob II hadde konvertert til katolisismen i 1669), ledet Monmouth et opprør mot den nye monarken. Styrkene hans ble imidlertid raskt nedkjempet av Jakob, og Monmouth ble arrestert, funnet skyldig i forræderi og halshugget i Tower of London.
Continuerlig bloodlines
Det sosiale stigmaet rundt uekte barn økte i viktoriatiden på alle nivåer i samfunnet. Dronning Victoria (reg. 1837-1901) omtalte sine uekte søskenbarn som "spøkelser det er best å glemme", og i løpet av hennes 63 år lange regjeringstid så det ut til at den generelle aksepten for uektefødte kongelige avtok. Da sønnen hennes, Edvard VII (reg. 1901-10), ble konge, var uekte barn blitt gjenstand for skam og latterliggjøring. Edvard VII vedkjente seg derfor aldri noen av sine ryktede uekte barn, til tross for at han hadde en rekke utenomekteskapelige forhold. Siden Victoria har ingen britisk monark innrømmet å ha fått barn utenfor ekteskapet.
Til tross for at eksistensen av eventuelle uekte kongelige barn fortsatt er omgitt av hemmelighetskremmeri, fortsetter ryktene å svirre. De siste årene har en australsk mann som mener at han er sønn av kong Karl III og dronning Camilla, skapt overskrifter verden rundt. Påstandene hans har blitt kraftig benektet av kongeparet. Andre spekulasjoner dukker av og til opp i mediene, der det stilles spørsmål ved om prins Harry virkelig er kongens sønn, en anklage som kongefamilien på det sterkeste tilbakeviser. På samme måte som hoffmennene i Tudor-tiden spekulerte i om Henrik VIII kunne være den egentlige faren til søsknene Katarina og Henrik Carey, barna til Henriks kjente elskerinne Mary Boleyn, er det mange som den dag i dag fortsetter å spekulere i kongefamiliens legitimitet.
Måskje har vi alltid vært fascinert av kongehusets mysterier, et etablissement som vokter mange hemmeligheter samtidig som det opererer i offentlighetens lys, nettopp fordi det så ofte har nektet å ta stilling til slike rykter. Men uansett hvorfor temaet uekte barn har vært og er så fascinerende, er det et faktum at etterkommere av kongelige bastarder fortsatt befolker de øverste klassene i det britiske samfunnet: Dronning Camilla, Diana, prinsesse av Wales, og Sarah, hertuginne av York (prins Andrews ekskone) nedstammer alle fra uekte barn av Charles II og Louise de Kérouaille, og den tidligere britiske statsministeren David Cameron sporer sin slekt tilbake til et uekte barn av William IV. Uten eksistensen av uekte kongelige avkom kunne Storbritannias politiske og kongelige landskap ha sett helt annerledes ut.

Over til venstre Karl II var beryktet for sine mange offentlige affærer med en rekke elskerinner

Over til høyre Henrik I fikk minst 25 uekte barn, flest av alle britiske kongelige

"Vilhelm Erobreren var selv et uekte barn"

Nedenfor Dronning Victorias datter prinsesse Louise var omgitt av rykter om et hemmelig barn utenfor ekteskap

Dydige Dronninger

Fikk noen engelske dronninger barn utenfor ekteskap?

Mens mange av Englands konger har fått barn utenfor ekteskap, kunne det ikke vært mer annerledes for landets historiske dronninger. Det finnes ingen konkrete bevis for at noen av Englands dronninger noen gang har født et barn utenfor ekteskap ... men det har ikke stoppet ryktene.
Dronning Elizabeth I, kjent som jomfrudronningen, var i sentrum for mange rykter om hemmelige graviditeter, og det første oppsto da hun var tenåring og ble tatt hånd om av Katherine Parr (den siste hustruen til Elizabeths far Henrik VIII) og hennes mann Thomas Seymour. I et brev til hertugen av Somerset i 1549 benektet Elisabet på det sterkeste ryktet om at hun var gravid med Seymours barn, og kalte påstandene for "skammelige bakvaskelser". Andre rykter som sirkulerte under Elizabeths regjeringstid, gikk ut på at hun hadde vært gravid med barna til sin nære venn og rådgiver, Robert Dudley, og jarlen av Oxford. Historikere har imidlertid ikke klart å finne sikre bevis for noen hemmelige Tudor-babyer.
Til tross for dronning Victorias misbilligelse av barn født utenfor ekteskap, er det hennes egen datter som det mest omseggripende ryktet om et barn født utenfor ekteskapet er knyttet til. Prinsesse Louise, hertuginne av Argyll, skal ha født et uekte barn som deretter ble adoptert av sønnen til dronning Victorias gynekolog, Frederick Locock. Barnet, Henry Locock, vokste opp og fortalte angivelig familien sin om sin biologiske mors identitet. Senere forsøk fra Lococks etterkommere på å få tilgang til DNA-tester som kunne bevise at påstanden deres var riktig, har blitt avvist, så vi får kanskje aldri vite om den ekstraordinære historien er sann.

Nedenfor til venstre Henry Fitzroy var det eneste anerkjente uekte barnet til Henrik VIII

Nedenfor Catherine Carey ble antatt å ha vært datter av Henrik VIII, selv om han aldri bekreftet dette eller anerkjente henne

Fitz-familienavnet

Hvorfor fikk så mange uekte kongelige barn et lignende etternavn?

Når man går gjennom identiteten til de kjente uektefødte barna til britiske konger, blir det raskt tydelig at mange av dem deler samme eller lignende etternavn. Fitzroy er et av de vanligste navnene på uektefødte barn i den britiske kongehistorien. Navnet er av anglo-normannisk opprinnelse, og oversettelsen av navnet gir mening når det tilskrives uekte kongelige: "Fitz" betyr "sønn av", og "roy" betyr "konge". Fitzroy kan derfor bokstavelig talt oversettes til "kongens sønn". Ved å gi deres uekte avkom dette navnet kunne kongelige barn bli identifisert og anerkjent i offentligheten.
Variasjoner av Fitzroy er også hyppig forekommende på listen over uekte kongelige barn. Selv om mange av Karl 2.s barn fikk etternavnet Fitzroy, fikk en av sønnene hans navnet Fitzcharles, som betyr "sønn av Karl". På samme måte ble de uekte barna til Jakob II tildelt etternavnet Fitzjames. Til slutt fikk alle barna til Vilhelm 4. og hans elskerinne Dorothea Jordan navnet FitzClarence, noe som gjenspeiler tittelen hertug av Clarence, som deres far hadde hatt før han ble konge.
Det er viktig å merke seg at bruken av "Fitz"-navnet ikke bare var begrenset til uektefødte sønner. Mange uekte kongelige døtre fikk også et etternavn som begynte med "Fitz".

Over til venstre Under dronning Victoria, som hadde ni ektefødte barn, ble eksistensen av uekte barn et stadig mer skambelagt tema

Over Keiserinne Matildas uekte bror, Robert av Gloucester, var medvirkende i hennes kamp for kronen og arresterte til og med kong Stefan

"Siden Victoria har ingen britisk monark innrømmet å ha fått barn utenfor ekteskapet."

V

Dan Jones
Dan er forfatter av mange fagbøker, blant annet The Plantagenets, Tempelridderne og Makter og troner. Han har presentert dusinvis av TV-programmer, inkludert Netflix-serien Secrets of Great British Castlesog er forfatter og programleder for podcasten Dette er historie. Han er medlem av Royal Historical Society.

© Peter Clark, 2021

"Henry V

"

var den perfekt middelalderkonge

Historikeren Dan Jones snakker om Henrik Vs kongedømme og sin egen lidenskap for middelalderhistorie

R

en anerkjente historikeren og programlederen Dan Jones har blitt et av historiens mest gjenkjennelige ansikter. Han har skrevet og presentert dokumentarer om en rekke emner fra middelalderen, og i sin nyeste bok dykker han ned i livet til en av Englands største middelalderkonger, Henrik V. Vi satte oss ned med Dan for å snakke om alt som har med Henrik V å gjøre, i tillegg til å diskutere hans forkjærlighet for middelalderhistorie og hans enormt suksessrike karriere.
Hvor begynte din lidenskap for middelalderhistorie?
Jeg hadde en fantastisk lærer på skolen, og det er en historie jeg vet at leserne vil kjenne seg igjen i eller misunne meg. Jeg tror historie er et fag som er svært avhengig av gode lærere, og jeg hadde en god lærer som het Robin Green da jeg var rundt 16 år gammel. Vi studerte Tudorene og nazistene på skolen på repeat, og da jeg skulle begynne på Cambridge høsten 1999, spurte jeg Mr Green hva jeg skulle studere som ikke var Tudorene og nazistene. Han sa: "Jeg vet ikke: "Jeg vet ikke, middelalderen?" Så jeg krysset av for middelalderen, og for nesten på dagen 25 år siden ankom jeg Pembroke College som student og ble sendt til min aller første veiledning med Helen Castor, som underviste meg i to av oppgavene det første året. Hun var en virkelig inspirerende lærer, og hun ga meg blod på tann for middelalderhistorie.
Var det noen spesielle middelaldertemaer som først fanget din oppmerksomhet på universitetet?
Den aller første oppgaven Helen ga meg, var "Hva var stridsspørsmålet mellom kong Johan og baronene?" Magna Carta var det første vi studerte, og å studere Magna Carta er et skikkelig krasjkurs i tidlig Plantagenet-historie, for det er ikke nok å forstå kong Johns regjeringstid. Du må ta for deg alt fra Henrik II og Eleonore av Aquitaine til Rikard Løvehjerte: hele den første familieenheten. Jeg hadde ikke forestilt meg at jeg et kvart århundre senere fortsatt skulle komme tilbake til Magna Carta, men det har jeg gjort. Jeg har skrevet en bok om Magna Carta, og jeg har skrevet en bok om Plantagenets. På podcasten jeg lager (This is History) har vi brukt en hel sesong på John. Så jeg tror det første temaet virkelig fikk meg inn i Plantagenet-historien, og jeg er her fortsatt!
Som en suksessrik forfatter, kringkaster og podkastlegger, hvordan skiller researchprosessen seg mellom de ulike mediene?
Når det gjelder TV og podkasting i den formen jeg driver med, er researchen veldig målrettet, fordi du har faste strukturer som ligger til grunn for TV-dokumentarer og, til en viss grad, narrative podkaster. Du har begrenset med tid, og du må fortelle en veldig lineær historie for å holde på publikums oppmerksomhet, så researchen for noe sånt er veldig målrettet for å passe inn i en strukturell form. Du vet at du trenger dramatiske protagonister og antagonister, i hvert fall for det jeg har laget, som er veldig karakterdrevet. Research styres av mediets form. Det gjelder i mindre grad for bøker, der researchen er en mer omfattende graveoperasjon. Du leser deg inn i et tema og prøver å absorbere så mye som mulig, og så er det en fordøyelsesprosess og en prosess der du finner ut hvilken form konstruksjonen skal ha. Det er mye mer originalkilderesearch for bøker enn det er for TV og podcaster, og min erfaring er at man generelt vil ha en dypere fordypning og en lengre researchprosess. For boken min om Henrik V har jeg jobbet i tre år bare med denne boken, og jeg har jobbet med dette materialet i 20 år. Det er en dypere og rikere form for research. Og så skriver jeg også historiske romaner, som er en annen form for research.
Er det én form for historie du liker bedre enn andre?
I løpet av karrieren min har jeg likt å ha muligheten til å "gjøre historie" på tvers av en rekke medier. Det er noe av det jeg liker aller best, for jeg kjeder meg lett. Jeg liker variasjon, og derfor liker jeg virkelig dypdykket i en lang bok. Powers and Thronessom er min historie om middelalderen, var på en kvart million ord og ble skrevet ganske intensivt under en lockdown. Jeg elsker den lange fordypningen i et virkelig stort og komplekst prosjekt. Men jeg liker også den raske belønningen jeg får ved å skrive et blogginnlegg eller en avisartikkel, og jeg liker den typen kommunikasjon også. Jeg liker lydarbeid og skjermarbeid. Det er det å ha mange forskjellige måter å kommunisere på som jeg liker best.
Hvor viktig mener du det er at historien er tilgjengelig på ulike medieplattformer?
For meg er det ikke et spørsmål om at det er viktig, det er en mulighet. Vi lever i en ekstraordinær revolusjon innen kommunikasjon og kommunikasjonsteknologi, og det ville være galskap å ikke utnytte de mulighetene det gir. Det er mange yngre historikere som bruker TikTok, Instagram og sosiale medier til å lage bittesmå mikrofilmer som er utrolig populære og en flott måte å kommunisere på. Jeg synes det er flott at historikere ser mulighetene i dette nye medielandskapet og omfavner dem. Jeg er utrolig glad for at bøkene fortsatt lever i beste velgående også. Jeg tror at fordi historien er kompleks, er det mange historier som ikke kan behandles på en tilfredsstillende måte i kortere format enn en stor sakprosabok, så jeg er veldig glad for at bøker fortsatt er populære midt i denne teknologiske revolusjonen. Men det er flott at historikere har sett dette skiftende, ekspanderende og mangfoldige medielandskapet og kollektivt har bestemt seg for å omfavne det.
Din nye bok Henry V: The Astonishing Rise of England's Greatest Warrior King har nettopp blitt publisert. Hvorfor følte du at Henry V trengte sin egen biografi?
Det handlet mindre om Henrik Vs behov enn om mine egne! Jeg hadde lenge ønsket å skrive en biografi om Henrik V. Jeg hadde skrevet The Plantagenets i 2012, og to år etter det ga jeg ut Hollow Crownsom var en historie om Rosekrigene. Men det var en del jeg hoppet over på grunn av måten de to historiene fungerte på, og det var for det meste regjeringstiden til Henrik V. Det føltes som uferdig arbeid i så måte, men jeg synes også at Henrik V er et spesielt interessant tema for en middelalderforsker fordi han ble sett på av sin samtid, og av dem som kom etter ham, som et forbilde på kongedømme. Han gjorde alt riktig. Han var den som klarte å være den perfekte middelalderkongen, og derfor er det en interessant case study fordi det er en fin måte å se på hva middelalderens kongedømme innebar, og det er en fin måte å forstå makt på, i tillegg til at det er en dramatisk og spennende historie.
Hvorfor valgte du å vie mye av boken din til Henriks liv før han ble konge?
Henrik V ble konge da han var 26 år og døde da han var 35, så i mesteparten av sitt liv var han ikke konge. Siden han ble sett på som et forbilde på kongedømme, følte jeg at et svært viktig spørsmål var hvordan han kom dit at da han ble konge som 26-åring, så satte han bare i gang med å løpe? Jeg følte at mye av dette må ha ligget i læretiden hans i tiden før han ble konge, og jeg følte at det var et veldig viktig område av livet hans å utforske, ikke bare som en prolog til hovedhistorien. På en måte er det hovedhistorien med Henrik. Hva er det han har lært under Rikard IIs katastrofale, kaotiske og tyranniske kongedømme og under den turbulente regjeringstiden til sin tronranerfar Henrik IV? Hvordan skaper disse erfaringene den personen som er klar til å være en så effektiv konge når hans tid kommer? Det er litt som Batman Begins - det er en stor trend for opprinnelseshistorier på kino for tiden, og jeg følte at opprinnelseshistorien til Henrik V var interessant og viktig.
Anser du Henriks kongedømme som vellykket?
Ja, nesten for vellykket. Han var så god at svært få kan måle seg med ham. Henrik var ekte vare. Han forsto at kongedømmet var enkelt, men ikke lett. Middelalderkongen hadde egentlig to grunnleggende oppgaver, slik de er beskrevet i bildet på det kongelige seglet, som viser kongen på den ene siden med et sverd i hånden og på den andre siden med rettferdighetens vektskål. Oppgaven var å sørge for rettferdighet og orden i hjemmet og å forsvare riket, noe som i den senere middelalderen typisk ble tolket i en mer aggressiv betydningges i en mer aggressiv betydning, som var å dra og kjempe i Frankrike og Skottland. Henrik forsto begge sider av kongedømmets plikter usedvanlig godt, og da han ble konge, hadde han erfaring nok til å vite hva det innebar. Han hadde også enormt mye flaks. Han var veldig heldig som fikk leve lenger enn 16 år etter slaget ved Shrewsbury, da han gjennomgikk en lang operasjon for å redde seg fra en pilspiss i ansiktet. Han var også heldig som kom på tronen i en tid med absolutt ulykke og katastrofe i Frankrike, da franskmennene var i gang med sin egen "Rosekrig". Disse to lykketreffene, kombinert med hans eksepsjonelle instinkt for jobben, gjorde det mulig for ham å gjøre det alle middelalderkonger ønsket å gjøre, nemlig å erobre Frankrike og holde orden hjemme. Som sagt var han på en måte for vellykket, for arven etter erobringene hans la et enormt press på både det engelske samfunnet og de engelske politikerne etter hans død, men jeg synes det er vanskelig å legge skylden for det på ham.
Hvilken innvirkning hadde Henrik V på middelalderens England og videre utover?
Han fremskyndet Hundreårskrigen til dens sluttpunkt. Han var ansvarlig for å akselerere utviklingen av det engelske språket som hovedspråket i byråkratiet og i diskursen på høyt nivå, og han utviklet en følelse av engelskhet definert i opposisjon til franskhet. Alt dette var selvfølgelig påbegynt lenge før ham, under hans oldefar Edvard 3s regjeringstid, men han drev det fremover. Kanskje ga han kongene som fulgte etter ham urealistiske forventninger om hva som var mulig, fordi så få etterfølgere delte hans talent eller hans lykkelige kombinasjon av politiske forhold. Den unge Henrik VIII så på Henrik 5 som et forbilde for hvordan en stor, ungdommelig og skarp middelalderkonge skulle være, men han fant raskt ut at det var svært vanskelig å etterligne det. Og arven etter Shakespeare er ikke til å komme utenom. Shakespeare så i Henrik V formen på den historien jeg har beskrevet, nemlig at man må forstå ungdommen for å forstå mannen: at det skjer en utrolig interessant, dramatisk forvandling i det øyeblikket kongedømmet inntreffer; at vi her har en helt ekstraordinær leder som ser ut til å være i stand til å skape respekt hos menn fra alle samfunnslag og til å samle dem rundt en abstrakt idé om England snarere enn bare ren lojalitet.
Hva håper du at leserne vil ta med seg fra biografien din om Henrik?
Jeg håper at de ser at det handler om mer enn bare Agincourt. Hvis folk vet noe om Henrik, er det vanligvis Agincourt og en skålfrisyre! Men Henrik var mer enn det. Jeg håper at leserne ser at Henrik V er et eksempel på godt lederskap, tilpasset sin tid.

OVER Magna Carta var et av de første temaene som vekket Jones' interesse for middelalderhistorie
NEDERST til venstre Kong Johan godkjente Magna Carta i 1215
NEDERST Plantagenet-konger (1154 - 1399)

"jeg hadde ikke forestilt meg at jeg et kvart århundre senere fortsatt skulle vende tilbake til Magna Carta, men det har jeg gjort"

Bilder: © Getty Images, © Alamy

"i løpet av karrieren min har jeg hatt gleden av å få muligheten til å "gjøre historie" i en rekke medier"

ØVERST til venstre Dan forteller at han ble bitt av historiebasillen som tenåring
Over Henrik V er mest kjent for sin seier i slaget ved Agincourt i 1415
Over til høyre Noen historikere mener at kampen for Henriks etterfølgere for å opprettholde hans suksess i Frankrike bidro til Rosekrigene (1455-85)
Innfelt over Som ung mann så Henrik 8. på Henrik 5. som en inspirasjonskilde

OVER Et portrett av kong Henrik V fra 1400-tallet
VENSTRE Henrik giftet seg med den franske kongedatteren Katarina av Valois

kongedømmet til henry v

Hva oppnådde han i løpet av sin regjeringstid?

Henrik 5. ble konge av England i 1413 og regjerte frem til sin død i 1422. I løpet av sin tid som monark oppnådde han det middelalderens engelske konger hadde forsøkt å gjøre i årevis - å beseire franskmennene. Hans seier over Frankrike kom i slaget ved Slaget ved Agincourt i 1415, der han viste sin militære dyktighet og skapte en følelse av patriotisme i den engelske befolkningen. Etter flere seire i Frankrike tok Henrik franske territorier under engelsk kontroll, og i 1420 ble traktaten i Troyes undertegnet, som offisielt utnevnte Henrik og hans etterkommere som arvinger til den franske tronen.
Ved siden av sine utenlandske bragder hadde Henrik også en imponerende innvirkning på sitt eget rike. Etter flere år med turbulens under Rikard II og Henrik IV, samlet Henrik V England under én standhaftig monark og konsoliderte tronen for å skape en sikker periode som regent. Som et resultat av Troyes-traktaten ble Henrik gift med Katarina av Valois (datter av kong Karl VI av Frankrike), og sammen fikk paret en sønn, som også fikk navnet Henrik. Da Henrik V døde, ble hans åtte måneder gamle sønn kong Henrik VI, og England ble styrt av et regentråd. Henrik V's territoriale gevinster i Frankrike kunne ikke opprettholdes, og til slutt sank styringen av nasjonen ned i kaos da fraksjonsrivalisering utviklet seg mellom husene York og Lancaster, noe som resulterte i Rosekrigene.

"typisk nok, hvis folk vet noe om henry, er det agincourt og en skålfrisyre! det var virkelig mer ved henry enn det"

Henrik V: Den forbløffende fremveksten
av Englands største krigerkonge
(Head of Zeus, 2024) av Dan Jones er tilgjengelig på for salg nå

OVER William Shakespeares skildringer av Henrik V som ung mann og som konge understreker betydningen av Henriks ungdom for hans senere regjeringstid

Livet

i krig

Livet i krig

1945-2025

Vi feirer slutten på andre verdenskrig i Europa
med menneskene som var vitne til den

Skrevet av Jonathan Gordon & Callum McKelvie

Stemmer fra VE-dagen

"Mine kjære venner, dette er deres time. Dette er ikke [seieren] til et partiseier for et parti eller av noen klasses. Det er en seier for den store britiske nasjonen som helhet."

Winston Churchills ord til folkemengden i London 8. mai 1945 er en fin oppsummering av det øyeblikket av samhold som nesten alle i Storbritannia følte etter at han offisielt hadde kunngjort at krigen i Europa var over. Den 7. mai hadde den tyske generalen Alfred Jodl i Reims i Frankrike undertegnet kapitulasjonen av alle tyske styrker, beordret våpenhvile og offisielt avsluttet kampene kl. 23.01 den 8. mai, sentraleuropeisk tid.
Norhandlingene om krigens slutt hadde pågått siden storadmiral Karl Dönitz hadde etterfulgt Adolf Hitler som tysk statsoverhode. Førerens selvmord den 30. april 1945, da Berlin ble inntatt gate for gate av den sovjetiske røde armé, satte fart i forventningene om krigens slutt. Den 4. mai kapitulerte de tyske styrkene i Nederland, Nordvest-Tyskland og Danmark betingelsesløst til den britiske feltmarskalk Bernard Montgomery på Lüneburg Heath. Tre dager senere, i Reims-hovedkvarteret til den øverstkommanderende for de allierte, general Dwight D. Eisenhower, kapitulerte alle de tyske styrkene takket være Jodls underskrift. En separat kapitulasjonsavtale ble inngått med Sovjetunionen 8. mai, på oppfordring fra Josef Stalin, og ble undertegnet av den tyske feltmarskalk Wilhelm Keitel i Berlin.
En kunngjøring om at fiendtlighetene i Europa var over, hadde vært ventet i minst en uke før 8. mai. Den 6. mai hadde avisen Sydney Morning Herald allerede den 6. mai om den ventede nyheten på forsiden: "VE-Day news expected at any moment" En korrespondent rapporterte at "Frykten for russisk gjengjeldelse har forsinket

"landet var utslitt, utmattet, og det var en lettelse at det nå var over"

"Nå var det slutt på lidelse og nød; endelig hadde freden senket seg over oss"

Tysk overgivelse til Den røde armé." I morgenutgaven av The Manchester Guardian den 7. mai ser det ut til at VE-dagen fortsatt ikke var sikker: "Timen for Tysklands totale kapitulasjon på alle fronter nærmer seg raskt. Nyheten om den endelige kapitulasjonen vil bli kunngjort samtidig i London, Washington og Moskva. Churchill vil sannsynligvis kunngjøre seieren i Europa i en kort kringkasting."
Mange hadde forventet at den offisielle kunngjøringen skulle komme innen klokken 21.00 den 7. mai, men ble skuffet. I BBCs rapport fra 2004 WW2 People's Warskrev John Ringham, som var 17 år da krigen tok slutt: "Da D-dagen hadde vist seg å være en suksess, visste vi alle at det bare var et spørsmål om tid før den ville være over. Landet var utslitt og utmattet, og det var en lettelse at det nå var over."
Ti kunngjøringen som kom 7. mai, ble det klart at dagen etter ville bli en nasjonal helligdag, og at freden offisielt ville bli kunngjort. Mange ventet ikke med å sette i gang festen. "VE-dagen ble offisielt erklært 8. mai 1945, men krigen i Europa var definitivt over den magiske kvelden før, da London våknet til liv", forteller Joan Styan, som var 15 år på den tiden WW2 People's War. "London sto i flammer av menneskelig begeistring. Bålene flammede uavbrutt over London, og himmelen glødet av seieren. Det var slutt på lidelse og nød; freden hadde endelig senket seg over oss, og alle var ett med hverandre, uavhengig av rase, tro og status. Overlevelse og frihet var alt som betydde noe. Vi hadde ventet så lenge på dette, og i våre villeste drømmer hadde vi aldri forestilt oss en natt som denne."
The Manchester Guardians Fleet Street-redaksjon i London rapporterte ved midnatt: "Rop og skrik kommer opp fra gatene. Feiringen er i ferd med å samle seg. Noen kommer med historier om Piccadilly-aktiviteter. Norske sjømenn klatrer i lyktestolper, amerikanske soldater synger 'Over there', polakker danser, briter kommenterer hvor langt de er fra Tipperary." Til slutt reflekterte de over endringen i stemning og tone siden blitzens dager: "Det er imidlertid de røde blinkene som omkranser London, som holder takvokterne fast. Men de ser ikke opp lenger, bare ut og ned. Den lange, lange kampen er over og vunnet, og det er på tide å hvile."
Clere steder i landet opplevde lignende scener: "Det var et stort bål som var tent nederst i veien, noen hadde dyttet et piano ut, og alle var ute på Vale Road og sang og danset", husker Joyce Hughes, som snakket med Royal British Legion om hvordan hun husket å være ti år gammel i Liverpool på den tiden. "Det var mørkt, men alle var ute, 50 eller flere mennesker i gaten. Vi ventet på at mamma og pappa skulle komme og hente oss, og de tok oss med ned til bålet. Alle var glade, sang og klemte hverandre."
Ten påfølgende morgenen begynte ventetiden på den synkroniserte kunngjøringen. I timene før Churchills planlagte tale til nasjonen og deretter til Underhuset klokken 15 strømmet folk til London. Sersjant Thomas Barry fra United States Air Force hadde allerede passerseddel for å besøke hovedstaden, og han husket dagen i et brev som han delte med Find My Past: "Det "Det ble ropt 'våpenhvile', og så introduserte Underhusets speaker Churchill, som holdt en meget fin tale, her og der krydret med stor jubel fra folkemengden som sto på torget utenfor Underhuset. Han avsluttet med ordene "God save the King!" Så ble den britiske nasjonalsangen spilt, og publikum sang med i sangen med hjerter som var glade og takknemlige etter nesten fem og et halvt år med krig. For en folkemengde - de fylte torget til randen, strakte seg forbi parlamentet over Westminster Bridge i sør, over flere kvartaler på Whitehall i øst og vest, og fylte Birdcage Walk og Victoria i nord."
Te som ikke allerede befant seg i sentrum av hovedstaden, begynte å ta seg dit. "Vi lyttet først til Churchills seierstale på radioen, før vi satte kursen mot London og Piccadilly", husker Joyce Smith, VHF-peilingsoperatør for Women's Auxiliary Air Force, i en artikkel for RAF Association i 1995. "Hver eneste T-banestasjon var full av mennesker, og alle inngående busser var fulle. Strømmen av mennesker som strømmet inn i West End nådde sitt høydepunkt i løpet av ettermiddagen, og Piccadilly var fullpakket med en jevn strøm av feirende mennesker som ga utløp for sitt innestengte humør og eksploderte i jovialitet." Hun bemerker at de i uniform fikk spesiell oppmerksomhet: "Alle i tjeneste fikk et håndtrykk, en omfavnelse eller et klapp på skulderen, og vi jentene i uniform ble møtt med klemmer og kyss. Det dannet seg prosesjoner ut av det blå, folk viftet med flagg eller snurret med fotballrangler - alt som kunne lage lyd - og alle marsjerte i takt med sammenknyttede armer eller gikk "Lambeth Walk"."
Ray Smith lå til kai med HMS Middleton da kunngjøringen kom. "Vi endte opp med å dra til London og delta i feiringen midt på Trafalgar Square, og det endte med at vi festet hele dagen og møtte noen herlige Wrens [Women's Royal Naval Service] underveis, som vi endte opp med å sove i en butikkdør sammen med, siden det ikke fantes noen hoteller - men vi brydde oss ikke om det, for det hadde vært den beste dagen noensinne!" forteller han til Royal British Legion.
Allerede på Trafalgar Square var Joyce Digney og Cynthia Covello, fotografert stående i fontenen. De hadde tjenestegjort i Women's Land Army, og Digney digney skrev til Covellos familie i 2006 og fortalte om digney skrev til Covellos familie i 2006 og fortalte om opplevelsen, og brevet er delt med Imperial War Museums: "Vi gikk rundt i hele London, og med mindre du var der selv, kunne du ikke tro euforien; klemmer, kyss, smil og latter. Det var som en gigantisk familie som kom sammen."
At annet samlingspunkt for folkemengden var Buckingham Palace, der tusenvis av mennesker forventningsfullt samlet seg for å se kong George VI, dronning Elizabeth og prinsessene Elizabeth og Margaret. "Vi sto foran Buckingham Palace, med folkemassene bak oss - alle ville være der", husker Joan Blair, kontorist i Auxiliary Territorial Service stasjonert i Feltham i Vest-London, som i 2021 snakket med SSAFA, en veldedighetsorganisasjon for de væpnede styrkene. "Noen viktige personer hadde fått oss til frontposisjonen, fordi vi hadde forbindelse til hovedkvarteret i London. Vi så de kongelige komme ut på balkongen, og den unge prinsessen ... Alle skrek og klappet. Vi følte oss beæret over å være der vi var. Jeg skulle ønske jeg hadde hatt et kamera."
Wet hun sannsynligvis ikke visste, var at prinsessene snart befant seg i folkemengden sammen med henne. Som kjent fikk de unge kongelige tillatelse til å forlate slottet og delta i feiringen på egen hånd. "Søsteren min og jeg innså at vi ikke kunne se hva folkemengden koste seg med, så vi spurte foreldrene mine om vi kunne gå ut og se det selv", fortalte Elizabeth II til BBC i 1985. "Vi jublet for kongen og dronningen på balkongen og gikk deretter kilometervis gjennom gaten. Jeg husker køer av ukjente mennesker som knyttet armene og gikk nedover Whitehall, alle sammen bare feid med på en bølge av lykke og lettelse."
Oet var selvfølgelig ikke bare i London det ble feiret. Over hele Storbritannia gikk folk ut i gatene og gledet seg over nyheten om fred i Europa. "Hele byen gikk litt av skaftet", reflekterte Tommy Mac, som snakket med 2. verdenskrig Folkekrigen i 2003 om sin opplevelse i Glasgow, da han var 14 år gammel. Han grep hånden til den nærmeste unge kvinnen og gikk inn til byen. "Hun skulle bli min følgesvenn resten av dagen. Vi gikk hånd i hånd fra der vi bodde i bydelen Cowcaddens for å finne frem til hovedfesten på George Square. I hver eneste gate vi gikk gjennom, var det en eller annen fest."
Janet Harvey, som jobbet ved Clyde Shipyards under krigen, fortalte BBC i 2020: "Jeg husker følelsen av å våkne opp og vite at alt kom til å ordne seg. Vi var på George Square [Glasgow], og alle danset og sang og kosa med hverandre, det var som om verden gikk under."
A Bede's Senior Schools projekt på Bede's Senior School i 2020 samlet inn svar om folks minner fra VE-dagen, deriblant mange fra familiemedlemmer som selv bare var barn da freden ble kunngjort. "Jeg var 11 år gammel da krigen tok slutt, og tilfeldigvis falt den datoen sammen med 11-årsdagen min", forteller Barbara Sheppard, som feiret VE-dagen i Netherwood Street i Kilburn, til skolen. "Moren min fortalte meg at det ville bli den største feiringen jeg noensinne ville oppleve, og hun hadde rett. Jeg husker de store festene i gatene den dag i dag - alle kom ut med store bordbukker, hjemmelaget mat, kledd i rødt, hvitt og blått - og det var så mye latter. Jeg var opprømt etter å ha sittet inne i årevis, og jeg var glad for at det endelig var en anledning til å gå i pene klær som jeg hadde spart opp, og bruke fletter med røde bånd."
Tet var et øyeblikk som lovet mye godt, men det var fortsatt utfordringer å overvinne, ikke minst matrasjoneringen som den britiske regjeringen hadde innført i januar 1940. "Festmaten var, etter dagens standard, ganske enkel", forteller Peter Olliff, som var seks år da krigen tok slutt, til Bede's Senior School. "Vi spiste fiskepasta, skinke og ostesmørbrød. Deretter fikk vi et utvalg hjemmelagde kaker som ikke hadde særlig mye smak. Mel, gjær, smør og de fleste av dagens basisvarer var ikke tilgjengelige. Men folk var veldig oppfinnsomme når det gjaldt å finne erstatninger for disse varene."
Cake og iskrem var ikke tilgjengelig for barna i Storbritannia, og for de voksne var det fremdeles vanskelig å få tak i alkohol i enkelte områder. "Den utrolige befrielsen fra frykt og smerte hadde endelig omsluttet oss, og den kan bare beskrives fullt ut av dem som opplevde den", minnes Joan Styan, som snakket med WW2 People's War i 2004. "Det var bare ren og skjær jubel uten noen som helst orden, til tross for det påfallende fraværet av mange alkoholholdige drikker. Massene var mer beruset av seieren enn av alkohol!"
Menne gang begynte ryktet å spre seg, kanskje litt langsommere, til dem som fortsatt var ute ved fronten og stasjonert på allierte baser. Les Collins var radiooperatør for 1. Assault Brigade Royal Engineers Engineers og var den som avkodet meldingen som bekreftet Tysklands kapitulasjon. I et foredrag for SSAFA i 2021 fortalte han "Vi var fortsatt i operasjoner, og en løytnant meldte over radioen min at de hadde kapitulert. Jeg måtte dekode meldingen. Jeg hadde på meg øretelefonene, og den kom i Slidex-bokstaver [et papirbasert krypteringssystem]. "Kapitulasjon", fikk jeg høre, "Tyskland har kapitulert" Og det første vi så etterpå, var den tyske hæren som marsjerte opp autobahn, 20 ganger 20 i bredden, i hele kolonner. Jeg visste ikke at det var så mange. Å se dem marsjere ned og forbi oss, med britiske tropper rundt seg... det var fantastisk. Ikke glem at vi var overlykkelige over at de hadde overgitt seg. Vi hadde levd på bar bakke i 12 måneder. Endelig følte vi friheten!"
Ben selv om humøret var på topp de fleste steder, var stemningen fortsatt dyster for mange. Krigens slutt i Europa betydde også at tiden var inne til ettertanke og til å tenke på fremtiden. I Stillehavet pågikk fortsatt kampene, og det var et sønderknust kontinent som skulle bygges opp igjen etter krigens herjinger. "Vi kan tillate oss en kort periode med glede, men la oss ikke et øyeblikk glemme slitet og anstrengelsene som ligger foran oss", hadde Churchill oppfordret i sin radiotale klokken 15.00. "Japan, med alt sitt forræderi og sin grådighet, er fortsatt ikke underkuet. Den skaden hun har påført Storbritannia, USA og andre land, og hennes avskyelige grusomheter, krever rettferdighet og gjengjeldelse. Vi må nå bruke all vår styrke og alle våre ressurser på å fullføre vår oppgave, både hjemme og ute. Fremad, Britannia! Lenge leve frihetens sak! Gud bevare kongen!"
Edith "Peggy" Florence Cochrane jobbet i regjeringens krigskontor og skrev til sin kommende ektemann, visekorporal Ronald Gibson, for å oppsummere noen av de blandede følelsene denne dagen. "Vel, endelig har VE-dagen kommet og gått, og for meg var det en veldig stor dag som jeg aldri vil glemme", skrev hun i brevet, som ble donert til Imperial War Museums. "Men under all feiringen her i London kunne jeg ikke la være å lure på hvordan du og alle de andre mennene som gjorde det mulig, tilbrakte dagen."
Ron Goldstein, som var stasjonert i Italia da krigen tok slutt, skrev ned i dagboken sin hva han følte på VE-dagen: "Jeg husker ganske tydelig at følelsene mine på den tiden var blandede", skrev han i et dagboksnotat som han delte med 2. verdenskrig Folkekrigen. "På den ene siden var det godt å føle at kanskje noen av mine kjære der hjemme tok del i de scenene som nå utspilte seg. På den annen side følte jeg, og i ettertid er jeg sikker på at de fleste av mine kamerater, seg på en måte snytt for at vi som hadde 'risikert liv og lemmer' og vært borte hjemmefra i så mange år, ikke var til stede i England for å ta del i triumfen."
Tet var også mange som hadde mistet sine kjære under krigen, enten det var i kamp, under blitzen eller som ofre for Holocaust. "Jeg visste at jeg ikke hadde noen far lenger, men jeg var veldig glad og håpet at moren min kunne komme til England, for jeg hadde ikke tenkt å dra," fortalte Henny Franks til SSAFA i 2021. Hun var et av de jødiske barna som ble reddet fra Tyskland før krigen gjennom Kindertransport-programmet, og hun fortsatte som frivillig i Auxiliary Territorial Service under konflikten. "Etter krigen ville hæren sende meg til Tyskland for å hjelpe til. Det var en frivillig tjeneste, og jeg nektet. Jeg sa: "Aldri i livet om jeg drar tilbake, jeg er glad jeg er ute derfra, det er uansett et mirakel Hvis de hadde beordret meg til å dra, ville jeg ha dratt. Jeg kunne ikke nekte å følge ordre. Men det gjorde de aldri."
Uttil slutt, i det minste for én dag, fikk folk tid til å reflektere. Om disse refleksjonene førte med seg glede eller sorg, om de dreide seg om seier eller tap, eller om de var en blanding av alle disse følelsene, spilte egentlig ingen rolle. Det viktige var forløsningen, som å puste ut etter å ha holdt pusten lenge. Og i morgen kunne det skje noe nytt.
"Jeg sier at i de lange årene som kommer, vil ikke bare menneskene på denne øya, men i hele verden, overalt hvor frihetens fugl kvitrer i menneskenes hjerter, se tilbake på det vi har gjort, og de vil si: 'Fortvil ikke, gi ikke etter for vold og tyranni, marsjer rett frem og dø om nødvendig - uovervinnelig'," sa han om nødvendig - uovervinnelig", sa Churchill til folkemengden som samlet seg i London. "Nå har vi kommet ut av en dødelig kamp, en forferdelig fiende er kastet på bakken og venter på vår dom og vår barmhjertighet."

Ovenfor Pat Burgess fra Palmers Green feirer 7. mai nyheten om at VE-dagen blir dagen etter

Til venstre Barn markerer VE-dagen i restene av Battersea etter ødeleggelsene etter blitzangrepet

Ord fra fronten

Geraint Jones diskuterer reaksjonen på freden blant de allierte troppene

Før den tyske kapitulasjonen 8. mai, var det da en følelse blant troppene av at krigen nesten var over?
I begynnelsen av 1945 var det klart for de fleste britiske soldater at krigen nærmet seg slutten, men det betydde ikke at de som var ved fronten, forventet å overleve den. Etter å ha sett så mange av sine venner og kamerater bli drept, og etter at antallet av de opprinnelige medlemmene i enhetene deres ble stadig færre, følte erfarne soldater en følelse av fatalisme, og at "før eller siden ville du få ditt". Det var ikke uvanlig at britiske soldater ble såret, lappet sammen og sendt tilbake til fronten, for så å bli såret, lappet sammen og sendt tilbake igjen, noe som førte til en tro på at oddsen dikterte død eller alvorlige sår. Det var også en utbredt oppfatning at det å bli drept eller såret i krigens sluttfase var den verste ulykken av alle.
På toppen av alt dette var det utrolig mye bitterhet over at Tyskland nektet å overgi seg, og soldatene var spesielt bitre over tapet av kamerater som ble drept av fiendtlige soldater som "kjempet for en tapt sak". Dette kunne føre til, og førte også til, at det i flere tilfeller ikke ble gitt eller spurt om nåde.
Hvordan ble VE-dagen feiret av dem som tjenestegjorde på den europeiske fronten?
For mange frontsoldater var det en dag preget av ettertanke, snarere enn feiring. Hundrevis av venner og kamerater hadde blitt drept eller hardt såret siden enhetene deres gikk i land i Normandie, og noen av de "gamle soldatene" i hæren hadde kjempet så langt tilbake som i 1940, i slaget om Frankrike, etter at de hadde blitt evakuert fra Dunkerque.
Etter å ha sett døden i hvitøyet så lenge, etterlot avslutningen av krigshandlingene i Europa en følelse av nummenhet hos mange av hærens erfarne soldater. Det betyr ikke at det ikke ble drukket og følt en enorm lettelse, men den generelle oppfatningen blant frontsoldatene syntes å være at de store festene som vi forbinder med VE-dagen, var mer populære blant dem som ikke hadde vært direkte involvert i kampene.
Og så var det selvfølgelig vissheten om at Japan ennå ikke var beseiret, og at seieren i Europa ikke var noen garanti for overlevelse for dem som hadde overlevd frem til nederlaget mot Nazi-Tyskland. Sommeren 1945 ble BLA (British Liberation Army), som hadde kjempet seg fra strendene i Normandie og inn i Tysklands kjerneområde, omdøpt av ironiske soldater i hærens rekker for å gjenspeile deres sannsynlige destinasjon: Burma Looms Ahead.
Når begynte demobiliseringen og de allierte troppene å vende hjem?
Demobiliseringen begynte seks uker etter Japans kapitulasjon, men slutten på andre verdenskrig betydde ikke at alt militært personell som hadde blitt mobilisert for å kjempe i krigen, ble hentet hjem med en gang, om de i det hele tatt kom hjem. Hundrevis av soldater som var innkalt for å kjempe mot aksemaktene, mistet liv og lemmer i konflikter etter krigen, for eksempel i Palestina-krisen, og det tok flere år før alle vernepliktige ble "demobbet".
Jeg håper at vi, når vi minnes VE-dagen, vier stor oppmerksomhet til de soldatene som aldri fikk vende hjem til familiene sine, inkludert de som ble drept i løpet av måneder, uker og til og med dager etter freden. Til tross for en utbredt oppfatning om at "krigen var så godt som vunnet" ved inngangen til 1945, ble tusenvis av britiske soldater drept i hærens siste felttog mot Nazi-Tyskland, mange av dem i aksjoner som i stor grad har forblitt ukjente. Noen av disse soldatene var 17- og 18 år gamle avløsere som ble drept i sitt første slag. Andre hadde vært i aksjon siden før Dunkerque, noen hadde gått i land med de første bølgene på D-dagen, og noen få hadde inntatt Pegasus Bridge. Familien til kaptein Ian Liddell, VC, som ble drept noen uker før VE-dagen, beskrev disse individuelle dødsfallene og tragediene som brikker i "seierens mosaikk".

Geraint Jones
Geraint har tjenestegjort i den britiske hæren i tre perioder som infanterisoldat i Irak og Afghanistan. Han er nå forfatter av en rekke skjønnlitterære og faglitterære bøker.

To soldater leser nyhetene om VE-dagen i Verdun, Frankrike

Stemmer fra seieren: Sterke øyenvitneskildringer fra kampen om Tyskland, fra februar 1945 til VE-dagen
av Geraint Jones er ute nå fra Macmillan, til en pris av £22

En kongelig VE-dag

Slik tilbrakte kongen og kompaniet seiersdagen

kL. 11.00

Dagen på Buckingham Palace begynner med vaktskiftet. Triumferende folkemengder danner seg utenfor portene. Anslagsvis 100 000 mennesker vil samles der i løpet av dagen.

13.00

Kongen har en festlunsj med statsminister Winston Churchill, som avsluttes rundt kl. 14.40. Churchill returnerer til Downing Street akkurat i tide til å holde sin tale til nasjonen klokken 15.00.

15:15

Kong George VI og prinsessene Elizabeth, Anne og Margaret vinker til folkemengden fra balkongen på Buckingham Palace for første, men absolutt ikke siste gang denne dagen.

Ovenfor Winston Churchill taler til folkemengden fra helsedepartementet etter fredsslutningen

"Alle i gudstjenesten fikk et håndtrykk, en omfavnelse eller et klapp på skulderen"

17.00

Churchill og medlemmer av krigskabinettet ankommer til et møte. Klokken 17.30 går kongen ut på balkongen for tredje gang den dagen, denne gangen i følge med statsministeren.

21.00

Kongen holder en radiotale fra palasset, der han takker det britiske folket for deres standhaftighet. Han minner dem imidlertid om at krigen i Stillehavet fortsetter å rase.

22:45

Kongen gir prinsessene Elizabeth og Margaret (den gang 19 og 14 år) tillatelse til å forlate huset inkognito, ledsaget av kongelig personale. De blir med på feiringen og danser senere conga utenfor Ritz.

0:30

Kongen gjør sin femte og siste opptreden på balkongen på Buckingham Palace for folkemengden. Feiringen av VE-dagen fortsetter til langt ut på formiddagen.

Ovenfor Tusenvis av mennesker samles på Trafalgar Square for å markere VE-dagen

Til høyre Piccadilly Circus i London var et annet fokuspunkt for feiringen

Veien videre

Lucy Noakes diskuterer VE-dagen på hjemmefronten

En VE-dagsfest i Dunstan Street i Netherfield, Nottingham

Paul's Cathedral er opplyst på kvelden 8. mai 1945

Hvordan var stemningen i Storbritannia i forkant av VE-dagen? Var det en bevissthet om at krigen nærmet seg slutten?
Når man leste gjennom dagbøkene fra Mass Observation [et sosialt observasjonsprosjekt for å registrere den britiske befolkningens tanker og følelser], var det definitivt en bevissthet om at krigen i Europa nærmet seg slutten. Men det var også en økende frustrasjon over at de stadig ventet på at det skulle bli kunngjort, særlig etter Hitlers død. Noe av det jeg syntes var interessant, var folks skepsis. 8. mai 1945 var en tirsdag. Uken før hadde folk ventet på kunngjøringen hele uken. De begynte å bli sure, for de trodde at det skulle kunngjøres på fredag, og at de ikke ville få fri, siden feiringen ville bli holdt i helgen. Så det var en blanding av frustrasjon, spenning og mistillit.
Hvordan var opplevelsen av VE-dagen for den britiske befolkningen generelt?
Det var avhengig av flere ting. For det første geografien. Hvis du kunne komme deg til en storby, ville det sannsynligvis bli en viss feiring. I Newcastle holdt borgermesteren en tale, og folk samlet seg på torget. Hull og andre steder hadde illuminasjoner. Det hadde vært mørklegging og deretter gråvær, så folk ble virkelig slått av hvor vakre de fargede lysene var. Det var en generell følelse av ferie. Men en av de tristeste dagbøkene jeg leste i Mass Observation Collection, var fra en bondekone i Midt-Wales. Hun er ulykkelig. Hun forteller at de ikke gjorde noe som helst, det regnet hele dagen, det skjedde ingenting i den lokale byen hennes, og selv om det hadde skjedd noe, hadde de ikke bensin til å komme seg dit. Den andre tingen som påvirket hvordan folk opplevde VE-dagen, var personlige omstendigheter. Hvis man hadde noen som enten var savnet eller i krigsfangenskap, var det langt mindre sannsynlig at man feiret. Men så var det også mange som ikke gjorde noe fordi de visste at noen i gata hadde mistet sønnen sin, eller at noens mann satt i krigsfangeleir osv.
Var det noen bitterhet på hjemmefronten over at noen skulle sendes til Stillehavet?
Nei, ikke som jeg har sett. Men det var mye angst når man ikke kunne finne sine kjære, særlig krigsfanger. Det er en veldig trist historie om en sykepleier fra Preston. Alle feiret, men hun hadde ikke hørt fra forloveden sin på to år. Det viste seg at han satt i en fangeleir i Øst-Tyskland og hadde blitt sendt på en av dødsmarsjene. De tror han var med i en gruppe som forsøkte å flykte bak de russiske linjene, og han ble antagelig drept under forsøket.
Hvordan følte folk det da livet ikke umiddelbart gikk tilbake til det normale?
Folk var skikkelig lei. Særlig på grunn av rasjoneringen, som ikke bare fortsatte etter krigen - den ble verre. Den [21. juli 1946] ble brød rasjonert for første gang, og poteter ble rasjonert [også i 1946]. I perioden 1947-1948 var det en veldig kald vinter, men kull var fortsatt rasjonert [helt til 1958]. Det er en følelse av at "vi vant krigen, så hvor er belønningen?" Men det var også mange som fortsatt hadde tro på at Labour-regjeringen ville forandre ting. Selv da de konservative ble gjenvalgt i 1950, var ikke etterkrigstidens øyeblikk av radikal sosial endring over. De avskaffet ikke velferdsstaten, de avskaffet ikke det nasjonale helsevesenet. Det var en reell enighet blant begge de store partiene om at det som på midten av 1940-tallet ble kalt "det nye Jerusalem", som Storbritannia ønsket å bygge, var verdt det.

Lucy Noakes
Lucy er professor i historie ved University of Essex. Hun forsker på vanlige menneskers opplevelser under andre verdenskrig. Siden 2024 har hun vært president i Royal Historical Society.

kate Clayton, University of Essex

Folkets seier: VE Day Through The Eyes of Those Who Were There
av Lucy Noakes er tilgjengelig nå fra Atlantic Books, til en pris av £22

Ovenfor De som var så heldige å bli fritatt fra tjeneste, strømmet til sentrum av byene

Nedenfor til venstre Amerikanske soldater stasjonert i London danser med personell fra Office of War Information

Nedenfor til høyre Da VE-dagen begynte, samlet improviserte prosesjoner seg for å marsjere til feiringen

"Alle av oss ble bare feid med på en bølge av lykke og lettelse"

Opptøyene på VE-dagen

I Halifax i Canada utviklet festlighetene seg til kaos

Over hele verden ble VE-dagen markert med feiringer og festligheter. I byen Halifax i Nova Scotia i Canada kom imidlertid situasjonen ut av kontroll. Byen var sørgelig dårlig forberedt på tilstrømningen av soldater, og det fantes få fasiliteter for å ta imot dem.
Da feiringen begynte, dannet det seg en mobb i gatene. Til å begynne med gikk opprørerne løs på brennevinsforretningene og stjal 61 500 liter brennevin og 33 000 liter øl. Deretter gikk den berusede mobben til angrep på alle butikker de kunne finne, og det ble påstått at de satte fyr på trikkevogner. Det lokale politiet sto maktesløse overfor de tusenvis av opprørerne. Etter en natt med totalt kaos løste situasjonen seg til slutt opp.
Totalt ble 564 forretninger skadet, 207 butikker plyndret og over 2600 vinduer knust. Beklageligvis var det også dødsfall, med to marinejegere og en politimann som ble drept i løpet av nattens kaos.

"Massene var mer beruset av seieren enn av alkohol!"

Ovenfor ATS-kvinner og amerikanske soldater feirer VE-dagen på Trafalgar Square

En mann og hans datter markerer VE-dagen i Paris

Ovenfor Naboer i Clapham Common, London, arrangerer gatefest

Riktig Rasjoneringen la ingen demper på humøret, selv om det fortsatt var vanskelig

Les mer om VE-dagen i utgave 89 av Alt om historie via vårt digitale arkiv

Gjenoppbygging
Hiroshima

Åtti år etter at atombombene ble sluppet over Japan, har en av Japans byer gjenoppstått på en bemerkelsesverdig måte

"Regjeringen gjorde gjenoppbyggingen av Hiroshima til en nasjonal oppgave som representerte begynnelsen på et nytt Japan"

Det var lite igjen av sentrum, september 1945

Gjenoppbyggingen av Hiroshima

War du går rundt i Hiroshima i dag, vil du finne en moderne, livlig metropol. De brede hovedgatene og høyhusene vitner om en by preget av industri og kommersiell suksess. Noen steder er det vanskelig å tro at byen for 80 år siden ble desimert av en atomeksplosjon. Men Hiroshima holder fast ved denne arven, og fra de første dagene etter detonasjonen har byen staket ut en ny kurs. Den har tatt sikte på en ny fremtid, samtidig som den åpent bærer på noen av arrene som en levende påminnelse om den ødeleggelsen menneskeheten kan påføre seg selv.
Bomben
Klokken 08.15 den 6. august 1945 ble atombomben Little Boy sluppet over Hiroshima av et tungt B-29 Superfortress-bombefly fra det amerikanske flyvåpenet, kalt Enola Gay. Bomben detonerte 580 meter over byen og drepte øyeblikkelig mellom 60 000 og 80 000 mennesker, med et endelig dødstall på 135 000 som følge av skader, strålesyke og andre effekter (omtrent en tredjedel av byens 420 000 innbyggere). Noen dager senere, den 9. august, ble den andre atombomben sluppet over Nagasaki.
Hiroshima ble valgt som de alliertes primære bombemål fordi byen var hjemsted for Japans andre armé og derfor ble ansett som en viktig militær ressurs. Byens historie går tilbake til byggingen av Hiroshima-slottet (1589) og byen som ble bygget opp rundt det. Det var først under moderniseringen under Meiji-restaurasjonen, fra 1868, at det ble investert i området, og byen vokste til en by. Den ble da gjort til et administrativt knutepunkt og garnison for den japanske hæren. Havnen gjorde den også til et viktig sted for landets marine, mens en toglinje direkte til Tokyo gjorde den nyttig for utplassering av tropper. Byen fungerte til og med som landets hovedstad under den første krigen mellom Kina og Japan (1894-95).
Alt dette betyr at Hiroshima var en veletablert, historisk by med stor kulturell, økonomisk og militær betydning før atombomben ble sluppet. Mer enn 10 kvadratkilometer av byen ble jevnet med jorden av detonasjonen og de påfølgende brannene. Omtrent 90 prosent av Hiroshimas bygninger, mange av dem av tre som var vanlig over hele Japan, ble enten brent, brant eller ble fullstendig ødelagt i løpet av de første 30 minuttene. Bare en håndfull betongkonstruksjoner klarte å motstå den enorme eksplosjonen og den påfølgende ildstormen.

Dette kartet viser hvor stor del av byen som ble ødelagt av brannen, og hvor langt de strukturelle skadene strakte seg

Den røde kulen i denne utstillingen fra Hiroshima Peace Memorial Museum viser hvor Little Boy detonerte

Bilder © Alamy, Getty

Tidslinje for gjenoppbygging

Hvordan byen reiste seg fra asken

Hiroshima er i dag en by som har forandret seg

En rask respons
Til tross for blodbadet begynte forsøkene på å få byen på fote igjen nesten umiddelbart. Strømmen begynte å komme tilbake til deler av Hiroshima den 7. august, dagen etter bombingen, og de fleste gjenværende husstandene hadde fått strømmen tilbake i november 1945. Noen viktige transformatorstasjoner hadde bare fått mindre skader og kunne repareres relativt raskt. Dette var delvis takket være innsatsen til folk fra nabobyene, som risikerte livet for å hjelpe til. Togtrafikken fortsatte å gå inn og ut av byen med frivillige og livsnødvendig hjelp, og førsteprioritet var å gjenopprette strøm- og vannforsyningen for å sikre at viktige tjenester var tilgjengelige.
Sjokkbølgen fra bomben hadde gjort stor skade på vannrørene, og anslagsvis 80 prosent av byens vannforsyning var gått tapt på grunn av lekkasjer. Mange mennesker måtte ty til elvevann, men dette ville ha blitt forurenset umiddelbart etter atomeksplosjonen hadde funnet sted, noe som utgjorde en stor helserisiko. Nye brønner og pumper ble etablert for å supplere forsyningene mens rørnettet ble reparert.
Denne typen logistikkproblemer var den største bekymringen, i enda større grad enn radioaktiviteten, som avtok raskt. Det var avgjørende å håndtere krisen og organisere folk, men av de 1000 ansatte i kommunen var det bare 80 som kunne møte på jobb etter eksplosjonen. Fjorten av Hiroshimas 16 sykehus var ødelagt, 198 sykehusleger var døde, og 1654 av 1780 autoriserte sykepleiere hadde også gått tapt.
Takket være overlevende og frivillige fra nærliggende byer ble det imidlertid opprettet rundt 99 legestasjoner i Hiroshima i Hiroshima i løpet av 24 timer etter bombingen, og ytterligere 240 ble etablert rett utenfor byen. Det ble også gjort en massiv innsats for å begrave de døde raskt for å redusere risikoen for sykdom. Likevel skulle de helsemessige konsekvensene for de overlevende, kjent som hibakusha, bli et problem i mange år fremover, og kreft var et langvarig helseproblem for mange.
USA opprettet Atomic Bomb Casualty Commission (ABCC) i november 1946 for å kartlegge hvordan atombombeeksplosjonen hadde forårsaket ulike helseproblemer, som kreft, utviklingsforstyrrelser og andre plager. ABCC etablerte kontorer i Hiroshima og Nagasaki, men tilbød ikke medisinsk behandling - kun vurdering og analyse.
Fredens by
Etter at Japan offisielt hadde overgitt seg til de allierte 2. september 1945, og okkupasjonen av landet hadde begynt, ble det satt fart i gjenoppbyggingsarbeidet. Den britiske okkupasjonsstyrken ankom Hiroshima i 1946, men bidro ikke direkte til gjenoppbyggingen - med hovedkvarter i havnebyen Kure var den ansvarlig for viktige forsyningskjeder. Vestmaktenes hovedanliggende, i hvert fall frem til 1948, var den politiske omorganiseringen av landet.
Det ble i stor grad overlatt til befolkningen i Hiroshima og resten av landet å avgjøre hva som skulle skje med denne historiske byen, og ideen om å omforme den fra et militært sentrum til en fredsby fikk raskt fotfeste. Allerede i 1946 ble innbyggerne bedt om å komme med sine visjoner for hva Hiroshima kunne bli. Poeten og fredsaktivisten Sankichi Tōge vant en lokal konkurranse om en slik visjon med sin idé om et fredstorg med minnesmerke, bibliotek og museum, der 40 prosent av byen skulle dekkes av grøntområder. Konseptet var populært, men finansieringen skulle vise seg å bli en utfordring.
I 1949 vedtok den nasjonale regjeringen en lov om bygging av Hiroshima Peace Memorial City, som gikk inn for at Hiroshima skulle bli en region i Japan som "symboliserer den menneskelige idé om oppriktig streben etter ekte og varig fred" Nye finansieringsmuligheter ble åpnet, og byen fikk tilgang til statseid jord, inkludert militær jord.
Regjeringen hadde gjort gjenoppbyggingen av Hiroshima til en nasjonal oppgave som representerte begynnelsen på et nytt Japan, samtidig som den fungerte som et symbol på hva folket kunne oppnå sammen mot alle odds. Staten ga massive subsidier til alt fra innsamling av ruiner til boligbygging. Loven var imidlertid ikke populær blant alle, ettersom noen mente at prioriteringen av Hiroshima førte til at midler ble tatt fra andre steder. I tillegg ga loven lokale myndigheter stor makt til å skaffe seg landområder og sette i gang bygging, noe som i mange tilfeller kolliderte med forhåpningene til innbyggerne som tidligere hadde hatt forretninger eller boliger på disse stedene.
Ulovlige boliger, særlig langs elvebredden i sentrum av byen, var et spesielt vanskelig tema. Mange av disse innbyggerne hadde mistet hjemmene sine under bombingen og hadde ikke noe annet sted å bo. Anslagsvis 3000 mennesker bodde i dette området, og de måtte flyttes til sosiale boliger. Arbeidet med å bygge flere boliger tok tid, men det gikk jevnt og trutt fremover. Et berømt kompleks, kjent som Motomachi-boligområdet, hadde 1800 boliger klare i 1949, men ble ikke ferdigstilt før i 1978.
Som Tōge hadde sett for seg, ble Hiroshima Peace Memorial Park bygget i hjertet av byen med et museum, en konferansesal og en kenotaf. Minneparken ble tegnet av arkitekten Kenzō Tange, og den sto ferdig på slutten av 1950-tallet, i likhet med gjenoppbyggingen av Hiroshimas historiske slott. Minneparken Memorial Park, som ble anlagt rett under der bomben hadde detonert, hadde tidligere vært byens travle sentrumsdistrikt, men ble omgjort til et 122 000 kvadratmeter stort offentlig rom. Å gjøre om et så verdifullt sentralt område til en park var et viktig symbolsk element i gjenoppbyggingen.
Resten av byen ble rekonstruert i en blanding av det beste fra østlig og vestlig design. Selv om det å komme seg etter et så ødeleggende angrep var unikt for øynasjonen, hadde man i århundrer levd med seismisk aktivitet og andre naturkatastrofer, og det var derfor en lang tradisjon for gjenoppbygging og gjenoppbygging. Strukturer ble ofte designet for å kunne restaureres og fornyes av etterfølgende generasjoner. Faktisk ble det allerede i 1919 utarbeidet en plan for å modernisere Hiroshima, og noen av innbyggerne mente at det meste av det som var igjen av den gamle byen burde feies bort. Andre var opptatt av å beholde noe fra atomangrepet som en påminnelse om hva de hadde kjempet med. I dag er det mest fremtredende vitnesbyrdet om bombeangrepet en bygning kjent som A-bomb Tidligere Hiroshima Prefectural Industrial Promotion Hall Hall. Noen mente at den var en stygg påminnelse om smerten byen hadde opplevd, men den ble offisielt anerkjent i Japan i 1966 og kom på UNESCOs verdensarvliste i 1996. Det er et av bare en håndfull steder i byen fra 1945 som i stor grad står urørt. Fellesskapets innsats
Mens myndighetene styrte gjenoppbyggingen av de offentlige områdene og annen eiendom, ble det i stor grad overlatt til befolkningen å gjenoppbygge lokalsamfunnet og det sosiale apparatet. Barn som hadde blitt evakuert til landsbygda under krigen, vendte nå tilbake, men bare noen få skolebygninger sto igjen. Lokale lærere begynte å drive skiftundervisning om morgenen og ettermiddagen for ulike grupper, slik at alle kunne få pedagogisk støtte, og foreldrene gikk sammen om å finansiere dette arbeidet.
I tillegg ble det opprettet et råd av "krigsofferforeninger" som skulle hjelpe til med å distribuere tømmer, spiker og glassruter slik at folk kunne bygge opp igjen bygningene glassruter slik at folk kunne gjenoppbygge hjemmene sine i møte med mangel på forsyninger. Dette rådet sørget også for omsorg for foreldreløse barn, badehus og kommunale boliger. Matforsyningsproblemene ble imidlertid så akutte at myndighetene sommeren 1946 evakuerte rundt 50 000 mennesker tilbake til landsbygda, og i disse områdene ble det tilbudt mathjelp.
Et spesielt bemerkelsesverdig aspekt ved gjenoppbyggingen av Hiroshima er at finanstjenestene kom tilbake til den ødelagte byen bare noen få dager etter bombingen. Ansatte fra Bank of Japan gjenåpnet den brannskadde, men fortsatt stående bygningen sin, og tillot ansatte fra andre banker å tilby tjenester fra sine lokaler. Dermed kunne lån og forsikringer ordnes, og innbyggerne og bedriftseierne kunne komme i gang med gjenoppbyggingen av livene sine langt raskere enn de ellers ville ha gjortenn hva som ellers ville ha vært tilfelle.
Den økonomiske gjenoppbyggingen av Japan ble også de alliertes fokus fra 1948, da bekymringen for kommunistisk innflytelse under den kalde krigen gjorde seg gjeldende. Å få den japanske industrien på fote igjen ble en prioritet, og Hiroshima, som et tidligere industrielt kraftsentrum, var klar til å ta sin del av ansvaret. Krigen i Korea fra 1950 økte etterspørselen etter eksportvarer fra Japan betraktelig, og øystaten fungerte som det viktigste forsyningsstedet for FN-styrkene i Korea, noe som var en enorm velsignelse for økonomien. Dette gjorde også Japan til et viktig militært knutepunkt, noe som betydde at USA i realiteten garanterte for landets sikkerhet. I 1958 var innbyggertallet i Hiroshima allerede oppe i 410 000, noe som i seg selv førte til flere forretninger og større skatteinntekter.
Hiroshima er en by som er gjenreist og gjenfødt. Den første fredsfestivalen ble arrangert på årsdagen for atombombingen i 1947, og siden har den blitt arrangert nesten hvert år med oppfordring til atomnedrustning og fred i verden. Byen var også vertskap for det 49. G7-toppmøtet i mai 2023, og antallet utenlandske besøkende økte til rundt 500 000 året etter. I 2024 mottok Fredsminnemuseet over to millioner besøkende, hvorav rundt 30 prosent antas å ha kommet fra utlandet. I dag har Hiroshima mer enn én million innbyggere.

6. august 1945
Atombomben Little Boy slippes av det amerikanske flyvåpenet og detoneres over Hiroshima.

September 1945
Røde Kors ankommer, ledet av dr. Marcel Junod, med anslagsvis 15 tonn medisinsk utstyr.

April 1946
Planen for gjenoppbygging av Hiroshima blir godkjent.

August 1949
Lov om bygging av Hiroshima Peace Memorial City vedtatt av japanske regjeringen for å finansiere gjenoppbyggingsarbeidet.

August 1952
Kenotafiet til minne om ofrene for atombomben står ferdig.

August 1955
Den første verdenskonferansen mot atom- og hydrogenbomber avholdes i Hiroshima.

Nedenfor Bare noen få betongbygninger sto igjen etter at atombomben ble detonert over Hiroshima

9. august 1945
Sporvognene gjenopptar delvis driften i Hiroshima og hjelper folk med å komme seg rundt i byen.

Desember 1945
Mazda gjenopptar produksjonen av Batanko, en trehjulet lastebil som er avgjørende for å frakte forsyninger rundt i Hiroshima.

6. august 1947
Den første fredsfestivalen arrangeres i Hiroshima i det som blir Peace Memorial Park.

Oktober 1951
Peace Memorial Boulevard åpner som et grønt belte i hjertet av byen.

Januar 1953
Hiroshima Atomic Bomb Survivors' Treatment Council opprettes for å ta seg av de overlevende og tilby gratis eller subsidiert behandling.

Juli 1966
Bystyret stemmer for å bevare det som er kjent som atombombekuppelen.

ØVERST TIL VENSTRE
Lokalsamfunnet samlet seg for å støtte mange behov, som utdanning og sosial velferd

OVER MIDTEN I 1959 så forretningsdistriktet i Hiroshima ut som enhver annen moderne japansk by

ØVERST TIL HØYRE
Dette bildet fra 1954 viser hvordan store deler av byen raskt ble gjenoppbygd

NEDERST Atombombekuppelen er en påminnelse i hjertet av Hiroshima om hva byen har kommet tilbake fra

"Rundt 99 legestasjoner ble satt opp i Hiroshima i løpet av 24 timer etter bombingen"

OVER Cenotafiet for ofrene for atombomben inneholder navnene på alle de som døde

OVER, til høyre Hiroshima slott ble gjenoppbygd i 1958

Var Hiroshima radioaktivt?

Hvorfor det var trygt å returnere tidligere enn du kanskje tror

Little Boy var en mye mindre bombe enn atomvåpnene som ble utviklet under den kalde krigens våpenkappløp etter 1945. Selv om den var kraftig nok til å jevne Hiroshima med jorden, sendte den ikke ut like mye radioaktivitet som de senere bombene. Folk som befant seg i umiddelbar nærhet av eksplosjonen, ble utsatt for svært høye strålingsnivåer, mens eksponeringen lenger unna varierte avhengig av miljøforholdene. De som overlevde bombeangrepet, led av en rekke forferdelige kort- og langtidsvirkninger av denne eksponeringen, særlig i form av ulike kreftformer som begynte å dukke opp et par år senere. Noen barn som ble unnfanget før bombingen, fikk også utviklingsmessige problemer. En rapport om dette fra University of Columbia i 2012 konkluderte med at det ikke fantes noen tegn på utpreget strålingsrelatert sykdom hos barn unnfanget etter bombingen, noe som viser hvor raskt strålingsnivåene i den ødelagte byen avtok.
En viktig faktor i denne sammenheng er at bomben ikke detonerte på bakken, men i luften, og at det aller meste av strålingen ble absorbert i atmosfæren og spredd. Dette betydde også at nøytronaktivering, der ikke-radioaktive materialer blir radioaktive når de blir fanget i en atomeksplosjon, ikke fant sted. Det lille fysiske materialet fra bomben som landet på bakken, var svært giftig, men ble heldigvis vasket bort relativt raskt av regn. Bemerkelsesverdig nok var strålingen tilbake til normale nivåer innen en måned etter bombingen. Det første beviset på dette for innbyggerne i Hiroshima var at oleanderblomster (kyochikuto på japansk) begynte å vokse den påfølgende våren, og ble den offisielle blomsten i den gjenfødte byen.

ØVERST TIL VENSTRE Bare to år etter bombingen var gjenoppbyggingen godt i gang i mange områder

ØVERST til høyre  Jernverket ble gjenoppbygd i 1951, noe som skapte sårt tiltrengte arbeidsplasser og investeringer

Nedenfor I 1949 var det fortsatt tegn på skader, men også på massiv sanering

"Strålingen var tilbake på normalt nivå innen en måned etter bombingen"

Kriminalitet i Blackout London

Skrevet av Callum McKelvie

yale

Amy Helen Bell
Amy er historiker ved Huron University i Canada og forfatter av flere bøker om andre verdenskrig. Hennes bok Under dekke av mørket: Murders in Blackout London er ute nå på Yale University Press og koster £22.

Da Storbritannia ble kastet ut i mørket under andre verdenskrig,
var det ikke bare de tyske bombene sivilbefolkningen måtte frykte

In begynnelsen av september 1939, da Hitlers hærer rykket frem i Europa, begynte den britiske regjeringen å forberede seg på krig. En av bekymringene gjaldt trusselen fra Luftwaffe - Nazi-Tysklands luftvåpen. Teknologien hadde utviklet seg mye siden Zeppelin-luftskipene under første verdenskrig, og Luftwaffe hadde allerede demonstrert sine dødelige evner under den spanske borgerkrigen (1936-39).
Allerede som en del av Storbritannias luftforsvar ble det iverksatt tiltak på bakken for å begrense effekten av de tyske luftangrepene. Et av disse tiltakene var mørkleggingen, den strenge politikken med å slukke alt lys om natten for å gjøre det vanskeligere for tyske piloter å identifisere målene sine. Men det myndighetene ikke hadde forutsett, var antallet kriminelle som raskt utnyttet de mørklagte gatene.
Historikeren Amy Helen Bell har gjort grundig research i denne perioden, og forsøker å kaste lys over de mange grusomme drapene og forbrytelsene i sin bok Under cover of Darkness: Murders in Blackout London. "Mitt første doktorgradsarbeid handlet om blitzen i London Blitz, der jeg utforsket hvordan sivile opplevde den som den første totale krigen mot en usynlig fiende," forteller hun forteller hun. "I forbindelse med dette arbeidet kom jeg over et spesielt tilfelle der en mann drepte sin kone og forsøkte å få det til å se ut som om hun hadde blitt offer for en tysk bomb. Jeg visste at det måtte finnes mange flere lignende tilfeller."

"Ved siden av tyver og svartebørshandlere var det andre, langt mer uhyggelige forbrytere
på ferde i krigstidens London: seriemordere."

Alle bilder: © Alamy, © Shutterstock

Tblackouten begynner
Tmørkleggingen ble kunngjort 1. september 1939 - samme dag som nazistiske tropper marsjerte inn i Polen. To dager senere erklærte den britiske statsministeren Neville Chamberlain høytidelig at Storbritannia nå var i krig. Den 16. oktober kom det første av mange tyske luftangrep. Hensikten med disse raidene var todelt: De hadde som mål å ødelegge strategiske mål som var avgjørende for Storbritannias krigsinnsats, samtidig som de skulle skade moralen til den britiske sivilbefolkningen.
Wens Royal Air Force (RAF) gikk i luften for å bekjempe angriperne, og luftvernkanoner beskjøt fiendtlige fly fra bakken, sørget mørkleggingstiltak for at Storbritannias byer ble lagt i mørke. RAF gjennomførte en rekke tester som konkluderte med at selv deres egne piloter slet med å identifisere landemerker når London var innhyllet i mørke. Resultatet var at gatelyktene ikke ble tent, hjemmene ble mørklagt med tykke mørklægningsgardiner, og billyktene ble dekket med tape, slik at bare en tynn strime av lys lyste opp veien.
"Mørkleggingen kom før bombeangrepene faktisk fant sted, og den ble kunngjort allerede før krigen offisielt ble erklært", forklarer Bell. "Den første virkningen av mørkleggingen på det sivile livet i London er en enorm økning i antall trafikkulykker [1130 bare i september 1939, sammenlignet med 544 året før, ifølge Imperial War Museum]. Deretter er det selvfølgelig en enorm økning i eiendomskriminalitet og, i de påfølgende årene, i svartebørskriminalitet."
Criminalitetsbølgen
Criminaliteten begynte å utnytte krigstiltaket nesten umiddelbart etter at mørkleggingen begynte. En artikkel i The Scotsman datert 2. oktober 1939, beskrev hvordan den første måneden med mørketid hadde ført til en enestående økning i kriminaliteten i Edinburgh. The Scotsman skrev at byen hadde blitt "rammet av en bølge av mørklægningskriminalitet som skapte betydelig uro", før den fortalte at butikker ble angrepet av "smash-and-grab raiders" som plyndret varer som "sykler, hermetikk, smykker, klær og andre diverse artikler".
Disse forbryterne brukte ofte geniale metoder for å unngå å bli tatt. "Tyvene forkledde seg ved å ta på seg luftvernuniformer", sier Bell. "Hvis de ble oppdaget, lot de som om de ryddet bort bomberester, mens de i virkeligheten plyndret butikker."
Ten strenge rasjoneringen av livsnødvendige varer som sukker, kjøtt, ost og smør, som begynte i januar 1940, førte snart til en blomstrende handel på det svarte markedet. Det kunne være svært lukrativt å selge varer som en gang hadde vært fritt tilgjengelige, men som det nå var knapphet på. Ifølge The Guardiankunne gangsteren Billy Hill selge pølseskinn for 500 pund per tønne, omtrent 3000 pund i dagens pengeverdi.
Ben dette var ikke alt politiet hadde å gjøre med, og etter hvert som krigen pågikk, begynte nye former for kriminalitet å dukke opp, særlig i London. "I andre halvdel av krigen, spesielt når amerikanske og andre utenlandske soldater er på permisjon i London, skjer det en enorm økning i voldskriminaliteten", forklarer Bell. "Disse soldatene har også våpen, og plutselig dukker det opp flere skytevåpen på det svarte markedet. Resultatet er en nærmest eksponentiell økning i volden.
"Et av tilfellene som virkelig gjorde inntrykk på meg, var saken med Phillip Berry. Han var en britisk-nigeriansk sjømann som allerede hadde blitt fengslet for vold mot sin partner. Han blir vitne til at en rasistisk nederlandsk sjømann mishandler en afroamerikansk soldat, og griper inn. Berry trekker en pistol mot matrosen, og da matrosen også fornærmer ham, skyter han ham. Opprinnelig slo retten fast at den nederlandske sjømannens rasistiske språkbruk ikke var en lovlig provokasjon. Senere ble dette imidlertid endret, og Berrys [døds]dom ble omgjort til livsvarig fengsel. Det er et fascinerende eksempel på krigstidens bekymringer rundt rase."
Tblackout Ripper
Allerede tyver, svartebørshandlere og skyteglade soldater var det andre, langt mer uhyggelige forbrytere på ferde i krigstidens London: seriemordere. "Gordon Cummins er det navnet folk forbinder mest med krigstidens kriminalitet", sier Bell. "Han er et interessant tilfelle. Han er i slutten av 20-årene, er i RAF, har et godt forhold til kona og et godt forhold til foreldrene sine. Han har aldri vært i alvorlige problemer før. Men plutselig, i løpet av seks dager, går han løs på og dreper en rekke kvinner."
Ket første offeret til Cummins, kjent som "Blackout Ripper", ble funnet om morgenen 9. februar 1942, da liket av den 41 år gamle Evelyn Hamilton ble funnet i et tilfluktsrom. Dagen etter ble Evelyn Oatley funnet i leiligheten sin i Soho, med et voldsomt lemlestet lik. I løpet av de neste to dagene drepte Cummins ytterligere to kvinner: Margaret Florence Lowe den 11. og Doris Jouannet den 12.
Cummins gjorde deretter to mislykkede forsøk på å ta flere ofre, da han overfalt Catherine Mulchany den 12. (kort tid før drapet på Jouannet) og Margaret Heywood den 13., og etterlot seg bevis i begge tilfellene. I hastverket med å forlate Mulchany glemte han RAF-beltet sitt, og etter angrepet på Heywood etterlot han seg gassmasken og ryggsekken sin.
Tryggsekken skulle vise seg å bli det avgjørende beviset, fordi Cummins' tjenestenummer var skriblet inn i den. Han ble arrestert 14. februar, og da politiet ransaket boligen hans, fant de en rekke gjenstander han hadde tatt fra mordofrene sine, samt en blodflekket skjorte og spor av støv fra tilfluktsrommet der Hamiltons lik ble funnet. Den 25. juni 1942 ble Cummins henrettet av den berømte bøddelen Albert Pierrepoint, og Blackout Rippers terrorvelde var endelig over. Men det var andre mordere som fortsatt opererte i de dystre gatene i det mørklagte London..
Politiets reaksjon
Det er vanskelig nok å fange hensynsløse forbrytere i fredstid, og myndighetenes oppgave ble enda mer utfordrende på grunn av krigen. "Metropolitan Police er beskyttet [mot militærtjeneste], folk kan ikke kalles inn, men det betyr ikke at de ikke melder seg frivillig", sier Bell. "Styrken var redusert med flere hundre, og i tillegg ble 98 politifolk drept i tjeneste av fienden, og 210 ble alvorlig såret. City of London Police mistet fire menn i aktiv tjeneste under luftangrepene."
Ten viktigste løsningen på Metropolitan-politiets mannskapsproblem var å bruke First Police Reserve - pensjonerte politifolk som ble hentet tilbake til styrken. Til tross for dette forble bemanningen i Metropolitan-styrken lav så lenge krigen varte, og den kom ikke tilbake til sitt normale nivå før på slutten av 1940-tallet.
Det overbelastede politiet gjorde sitt beste for å overvinne mangelen på arbeidskraft i møte med den økende kriminaliteten. "De jobber utrolig hardt", forteller Bell. "Hvis du ser på straffesaker, for eksempel saker om savnede personer, er det et enormt fokus på detaljer. Hvis et lik er funnet og det ikke finnes noen direkte vitner, tar de likevel så mange vitneutsagn som mulig. Så til tross for at det kan virke som om kriminaliteten er ute av kontroll, jobber de fortsatt utrolig hardt når det gjelder drapsetterforskning."
Tet metropolitanske politiet hadde også en rekke etterforskere som skulle komme til å gjøre seg spesielt bemerket etter krigen. "Mange av etterforskerne som begynte under krigen, ble senere store navn innen drapsetterforskning, for eksempel Robert Fabian", forklarer Bell. Han var bedre kjent som "Fabian of the Yard", og han nådde etter hvert rang som politiinspektør. Han huskes best som etterforskeren som etterforsket "heksekunst"-drapet på Charles Walton i februar 1945.
Ftter at han gikk av med pensjon i 1949, ble Fabian et kjent navn. Han skrev en rekke bøker om sine bedrifter, som senere ble til en populær TV-serie Fabian of the Yardsom gikk fra 1954-56. I 1956 dukket han til og med opp på BBCs radioprogram Desert Island Discs (hvor han valgte en paraply som sin luksusgjenstand) og var gjest i TV-serien What's My Line? i 1951 og The Tonight Show med Johnny Carson i hovedrollen i 1971.
Rillington Place Murders
Un av Storbritannias mest beryktede seriemordere er utvilsomt John Reginald Christie, bedre kjent som mannen bak de 10 Rillington Place-mordene. Christie var aktiv frem til 1953, men det er kjent at han myrdet sitt første offer, Ruth Fuerst, en gang i august 1943, mens krigen fortsatt raste. Christie utnyttet dessuten sin stilling som politimann i krigsreserven til å misbruke ofrenes tillit. "Han er kjent og betrodd i lokalsamfunnet", sier Bell. "Han blir venn med Fuerst og klarer å lokke henne med hjem til seg. Der tar han kvelertak på henne."
Bfuerst var imidlertid ikke Christies eneste offer under krigen. Et år senere, i oktober 1944, overtalte Christie Muriel Amelia Eady til å besøke ham, og etter å ha lurt henne til å puste inn husholdningsgass, voldtok og kvalte han henne. Begge likene ble begravd i bakhagen til Rillington Place 10, der Christie bodde i første etasje. Levningene av Fuerst og Eady ble ikke avdekket før nesten ti år senere.
Blom krigens slutt og mars 1953 drepte Christie minst seks personer til. Blant dem var Beryl Evans (20) og hennes ett år gamle datter Gerladine, som bodde i leiligheten i toppetasjen. Tragisk nok ble ektemannen og faren Timothy Evans arrestert i 1949 og henrettet for mordet på Geraldine. Dette forferdelige justismordet sendte ikke bare en uskyldig mann i døden, men gjorde det også mulig for Christie å fortsette å være aktiv i ytterligere fire år.
Det var i denne perioden at han rakk å ta flere ofre, deriblant sin kone Ethel. Hans terrorvelde tok først slutt da han ble tvunget til å flytte ut av leiligheten av utleieren etter at han ble oppdaget i ferd med å leie den ut til et annet par. Da en leietaker i en annen eiendom fikk tillatelse til å bruke det nå tomme kjøkkenet, oppdaget han levningene av flere av Christies ofre gjemt i en alkove. En politietterforskning fant deretter levningene av Fuerst og Eady begravd i hagen. Christie ble henrettet 15. juli 1953.
I1965 begynte Storbritannia prosessen med å avskaffe dødsstraff for drap, og i 1969 ble den formelt avskaffet. I 2004, etter en lang kampanje fra Evans' familie for å få dommen opphevet, avviste dommerne anken deres, men slo fast at Evans nå skulle anses som uskyldig i begge drapene. Dommer Collins sa "Det materialet som er lagt frem for oss, overbeviser meg om at Timothy Evans faktisk bør anses som uskyldig i de forholdene han ble dømt for." Han la til at "ingen jury kunne ha dømt ham for å ha drept sin kone".
Inn i lyset
Onder den 3. april 1945, nesten seks år etter at den hadde begynt, ble mørkleggingen endelig opphevet. Forut for dette, i september året før, hadde myndighetene gitt tillatelse til at man i enkelte områder gikk over til "dim out". Dette tillot bruk av mer lys enn i de foregående årene, men innebar fortsatt strenge restriksjoner. Lempingen av restriksjonene ble imidlertid vanskeliggjort av avisartikler som feilaktig antydet at mørkleggingen var i ferd med å bli fullstendig opphevet.
Tblackouten har blitt en del av vårt nostalgiske syn på andre verdenskrigs hjemmefront i Storbritannia, en del av den mytiske "Spirit of the Blitz", som det ble referert så mye til under den nylige koronapandemien. Men den virkelige mørkleggingen var full av farer, ikke bare fra tyske bomber, men også fra tyver, plyndrere og seriemordere som utnyttet mørket. Så neste gang du selv opplever en blackout, kan du tenke på befolkningen i krigstidens London, som ikke bare søkte ly for trusselen fra de nådeløse tyske luftangrepene, men også for de kriminelle som lurte i mørket.

Ovenfor Under hele andre verdenskrig var London underlagt mørkleggingsrestriksjoner hver natt
Over til høyre Hovedstaden ble angrepet av Luftwaffe 71 ganger i løpet av konflikten
Nedenfor Robert Fabian (til høyre) sammen med bøddelen Albert Pierrepoint. Fabian var en berømt inspektør som begynte sin karriere under krigen

Under andre verdenskrig var en rekke massemordere aktive over hele verden

Til venstre Over hele landet tok politiet i bruk sinnrike metoder for å holde seg synlige under mørkleggingen. I Lancashire gikk de i hvite uniformer

"Metropolitan-styrkens bemanning skulle forbli lav under hele krigen, og kom ikke tilbake til sitt normale nivå før på slutten av 1940-tallets"

Bruno Lüdke
Tyskland
Selv om de fleste av Lüdkes drap ble begått før krigen, fortsatte han å drepe under nazistenes terrorvelde og mistenkes for å ha slaktet mellom 50 og 80 mennesker. Etter arrestasjonen ble han utsatt for grusomme medisinske eksperimenter, og han døde i 1944, 35 år gammel. Lüdke var imidlertid psykisk utviklingshemmet, og noen har stilt spørsmål ved om han faktisk var ansvarlig for mordene, eller om han kan ha blitt tvunget av myndighetene til å tilstå forbrytelser han ikke hadde begått.

Leonarda
Cianciulli
Italia
Da Cianciulli hørte nyheten om at krigen hadde brutt ut, var hun som mange andre mødre livredd for at sønnen hennes skulle bli innkalt til krig. Cianciulli trodde imidlertid på heksekunstens kraft. Hun drepte tre kvinner og brukte blodet deres til å lage tekaker, og smeltet deretter ned liket av det siste offeret for å lage såpe i troen på at disse grusomme menneskeofringene ville redde sønnen hennes. Hun tilsto forbrytelsene sine først da mistanken falt på ham.

dr Marcel Petiot
Frankrike
Da andre verdenskrig brøt ut, mistenkes det at dr. Petiot allerede hadde begått en rekke mord. I Paris begynte han å tilby hjelp til jøder som ønsket å flykte fra byen, og deretter injiserte han dem med gift og stjal penger og verdisaker fra dem. Etter at han ble arrestert i 1944, ble det funnet 30 lik gjemt i hjemmet hans, og under rettssaken tilsto han rundt 60 drap. Allerede da ble han mistenkt for å stå bak enda flere.

Eddie Leonski
Australia
Leonski, kjent som Brownout Strangler, var en amerikansk soldat med base i Melbourne, Australia, fra 1942. Under krigen ble det ikke gjennomført fullstendige strømbrudd i byen, men i stedet ble spenningen senket, noe som førte til "dim-outs", også kalt "brownouts". I mai 1942 kvalte Leonski tre kvinner før han ble tatt. Han ble stilt for retten i henhold til amerikansk militærlovgivning og dømt til døden. Henrettelsen fant sted den 9. november 1942.

Paul Ogorzow
Tyskland
Ogorzow var en seriemorder og voldtektsmann som fikk tilnavnet S-Bahn-morderen fordi han hadde for vane å bruke S-banen, der han jobbet, til å angripe ofrene sine. Han utnyttet de mørklagte togvognene til å angripe kvinner som reiste alene, og som ikke var mistenksomme når en uniformert jernbaneansatt nærmet seg. Etter at han ble arrestert i 1941, tilsto han åtte drap, seks drapsforsøk og 31 seksuelle overgrep.

Alle bilder: © Alamy, © Getty Images, © Shutterstock

Venstre Seriemorderen John Christie myrdet sine første ofre under andre verdenskrig
Over Christie forlater retten etter at han er dømt
Under Gordon Frederick Cummins, Blackout Ripper

"Den 23. april 1945,
nesten seks år etter at den begynte,
ble mørkleggingen endelig opphevet."

Til høyre Allerede før andre verdenskrig var over, brukte amerikanske lavbudsjettsfilmer som denne thrilleren fra 1943 mørkleggingen som kulisse

Hvordan slaget om Storbritannia førte direkte til blitzen

Etter evakueringen av britiske styrker fra Dunkerque i Frankrike i 1940 begynte Tyskland å forberede seg på en invasjon av Storbritannia. For å lamme fiendens forsvar forsøkte nazistene å skaffe seg luftherredømme, og sommeren 1940 gikk de til angrep på skipsfart og kystmål på Storbritannias sørkyst, før de rettet seg spesifikt mot RAF. Men da den tyske overkommandoen den 7. september bestemte seg for å konsentrere luftangrepene mot London, fikk RAF den tiden de desperat trengte for å komme seg på fote igjen og til slutt slå tilbake Luftwaffe. Nazistenes vedvarende bombeangrep på London og andre storbyer drepte tusenvis av mennesker og forårsaket omfattende skader - men klarte ikke å knekke sivilbefolkningens moral.

Kriminalitet og

Straff

Forbrytelse og straff

Oppdag gjengene som lurte i de mørke bakgatene i det 19det århundrets Storbritannia

Skrevet av Dr. Michala Hulme

Viktoriansk underverden

On 23 April 1892 lå 16 år gamle William Willan og gjengen hans på lur etter Peter Kennedy, et rivaliserende gjengmedlem, utenfor fabrikken der Kennedy arbeidet. Wa Kennedy så dem, forsøkte han å rømme, men ble snart jaget av et dusin ungdommer bevæpnet med provisoriske våpen. Willan var en "scuttler", en ungdomsgjeng som hadde terrorisert arbeiderklassedistriktene i Manchester og Salford og satt myndighetene på prøve i over to tiår. Navnet "scuttlers" var en samlebetegnelse for disse voldelige bøllene. Hver for seg ble gjengene oppkalt etter veiene de bodde på. Gjengene brukte våpen som trebiter med spiker, knuste flasker, belter og kniver, og de sloss hovedsakelig om territorier og jenter.

Dr. Michala Hulme
Michala er en prisbelønt historiker og slektsforsker som har spesialisert seg på viktoriatiden. Hun har et spesielt fokus på hjembyen Manchester, og har skrevet En dyster almanakk om Manchester og Blodig britisk historie: Manchester. Hun har gjort over 80 medieopptredener og arbeider for tiden ved University of Birmingham.

øverst Tjue år gamle William Brooks ble arrestert i 1890 og var angivelig medlem av en bande i Salford

OVER I 1892 ble skurken William Willan stilt for retten for drapet på Peter Kennedy ved Manchester Assizes. Bygningen ble alvorlig skadet under blitzen og ble senere revet

Willans gjeng hadde vært involvert i en bitter feide med en rivaliserende gjeng i over en måned før denne konfrontasjonen. Noen uker tidligere hevdet han at han hadde blitt angrepet av en av Kennedys allierte, noe som fikk ham til å hevne seg ved å stikke Kennedy i siden. Etter å ha utdelt det dødelige slaget tørket Willan blodet av kniven og ga den til en medsammensvoren, og gruppen flyktet fra stedet. Kennedy overlevde i åtte dager etter knivstikkingen før han døde av skadene, noe som førte til at Willan ble arrestert og senere stilt for retten.
Willan hadde tittelen King of the Bradford Street Scuttlers - en hedersbetegnelse for en scuttler som hadde vist seg som en fryktløs leder og en dyktig slåsskjempe. Lojaliteten satt dypt hos de unge gjengmedlemmene; de så på hverandre som en familie, med en fryktløs "King of Scuttlers" ved roret, som forsvarte dem mot rivaliserende gjenger, myndighetene og politiet.
Senere i 1892 ble Willan og to medsammensvorne stilt for retten for drapet på Kennedy ved Manchester Midsummer Assize Courts. Til tross for at Willan "hulket bittert" under hele rettssaken, lot juryen seg ikke rokke, og rådslo i litt over en time før de fant ham skyldig i drap. Willan ble dømt til døden, mens hans to medtiltalte ble frikjent. Mens dommeren tok på seg den svarte capsen, tryglet Willan desperat: "Å, herre, ikke gjør det, jeg er bare 16 år." Dommen og straffen understreket gjengvoldens brutale virkelighet og myndighetenes pågående kamp for å løsne gjengens blodige grep om Manchesters gater.
Så snart dommen ble kunngjort, satte familien i gang med å prøve å få den omgjort. De skaffet seg en advokat og startet en underskriftskampanje som samlet over 4000 underskrifter.
De lyktes, og Willans willans dødsdom ble omgjort til livsvarig straffarbeid. Åtte år etter dommen gikk innenriksministeren med på å løslate ham på lisens.
En av de tidligste registrerte hendelsene med skurkene fant sted i 1875, da en gruppe kvinnelige gjengmedlemmer begynte å terrorisere Salfords gater. Til tross for politiets innsats - blant annet ved å sette inn spanere - ble angrepene bare intensivert. Mellom 1888 og høsten 1890 dokumenterte lokalpressen 42 tilfeller av skittkasting, noe som understreket myndighetenes økende kamp for å få kontroll over disse voldelige gjengene.
Straffen for dem som ble funnet skyldige, varierte fra to måneders fengsel og fem pund i bot for vanlig overfall til seks måneder for angrep på en politibetjent, og straffearbeid for alvorligere lovbrudd som drap. Den 5. februar 1887 var den 18 år gamle Joseph Brady, en beryktet skurk, ute og drakk med to kvinner da det oppsto en konfrontasjon med et rivaliserende gjengmedlem. Selv om slåsskampen raskt ble avbrutt, eskalerte spenningen. Senere samme kveld stormet Bradys motstandere, deriblant en skurke ved navn Owen Callaghan, inn i hjemmet hans og knivstakk ham dødelig. I den påfølgende rettssaken ble Callaghan dømt for drap og idømt 20 års straffarbeid. Men så lange straffer avskrekket ikke voldsutøverne. Kriminalbetjent Jerome Caminda, som viet store deler av sin karriere til å bekjempe skurkevirksomhet, observerte at fengselsstraffen ofte ga disse forbryterne "heltestatus" blant sine jevnaldrende. Caminda, i likhet med mange andre, etterlyste strengere straffer, som for eksempel kattepisken. Kattepisken, også kjent som "cat-o'-nine-tails", besto av ni knyttede snorer, eller "haler", og fikk navnet sitt fordi den etterlot arr som lignet kloremerker etter katter.
Mens Manchester og Salford kjempet mot skurkene, var Liverpool midt oppe i sin egen kamp mot en gruppe som avisene kalte High Rip Gang. Denne gjengen, som opererte i Vauxhall-området i byen i 1880-årene, var om mulig enda mer brutal og kalkulert i sin modus operandi enn skurkene.
High Rip-gjengens første rapporterte leder var den 17 år gamle Michael McLean, og i 1884 ble han og gjengen hans tiltalt for et brutalt, uprovosert overfall på den 24 år gamle spanske sjømannen Exequiel Rodriguez Nunez. En kjølig januarkveld, like etter klokken ti, var Nunez på vei tilbake til skipet sitt da McLean og fire medsammensvorne overfalt ham. De sparket ham i bakken og slo ham gjentatte ganger med belter. Selv om Nunez kjempet seg på beina og forsøkte å flykte, ble han til slutt tatt til fange. McLean og en medangriper ved navn Duggan stakk Nunez tre ganger med kniv. Ett av slagene kuttet en pulsåre nær halsen, og han ble dødelig skadet.
McLean og gjengen hans tok ingen hensyn til kjønn i sine voldelige overfall, og de viste en åpenbar fryktløshet overfor politiet. Under en beryktet hendelse, da McLean ble arrestert for å ha angrepet en kvinnelig husleieinnkrever og stjålet pengesekken hennes, knivstakk han en politibetjent med en slik voldsomhet at kniven skar gjennom armen hans helt inn til beinet. Denne handlingen understreket gjengens hensynsløse forakt for autoriteter.
McLean og hans medsammensvorne ble til slutt arrestert for drapet på Nunez. Av de fem mennene som var tiltalt, var det bare McLean og Duggan som ble stilt for retten, og etter en lang høring ble begge funnet skyldige og dømt til døden ved henging. Mens Duggan senere fikk benådning, så innenriksministeren ingen grunn til å redusere McLeans straff, og han ble henrettet i Kirkdale fengsel 10. mars 1884. Siden 1868 hadde henrettelser foregått i all hemmelighet, men pressen rapporterte ivrig om detaljene. De noterte at McLean "gikk bestemt til skafottet", hvor han holdt en kort tale der han proklamerte sin uskyld. Deretter bandt bøddelen fast beina hans, justerte den hvite hetten og åpnet luken. McLean falt tre meter ned i døden, og døde momentant i løkken.
Etter henrettelsen strømmet det inn underskriftskampanjer til innenriksministerens kontor etter at sjokkerende avsløringer om bøddelen Binns hadde kommet frem. Det ble avslørt at han hadde ankommet fengselet i en "ufør tilstand". Fengselsdirektøren bekreftet at bøddelen faktisk var beruset da han ankom fengselet, men at han likevel klarte å gjennomføre henrettelsen "på en ganske tilfredsstillende måte". Denne urovekkende informasjonen utløste opprør og reiste alvorlige spørsmål om henrettelsesprosessens integritet.
Mens Willans nesten-henrettelse skapte frykt blant skurkene, og ga dem en følelse av at de kunne bli henrettet på skafottet, hadde henrettelsen av McLean liten innvirkning på den kriminelle virksomheten til gjengene i Liverpool. Faktisk bidro den ikke til å avskrekke unge gutter fra å søke medlemskap i de voldelige gjengene. En lokal arbeidsgiver rapporterte at flere havnearbeidere hadde informert formannen sin om at de hadde tenkt å slutte og slutte seg til High Rip Gang, og gruppens beryktelse vokste takket være dens pågående involvering i et bredt spekter av forbrytelser som knivstikking, utpressing, innbrudd og landeveisrøverier. I likhet med skurkene inkluderte High Rip Gang også kvinner, som ofte fungerte som speidere og lokkeduer for sine mannlige motparter. Ingen syntes å være trygge for banden - de stjal fra naboene sine og angrep kvinner, noe som understreket deres skamløse mangel på respekt for samfunnet.
Det sanne omfanget av forbrytelsene deres vil aldri bli kjent, for de aller fleste ble ikke anmeldt, hovedsakelig fordi publikum fryktet represalier hvis de snakket med politiet. Og i lokalpressen ble det hevdet at mange betjenter hadde blitt fjernet fra sine patruljer på grunn av trusler på livet, noe som understreket den gjennomgripende atmosfæren av trusler og lovløshet som hersket i byen.
På 1890-tallet hadde rapporter om High Rip-forbrytelser i Liverpool nesten forsvunnet, og det skulle ta ytterligere et tiår før skurkeaktiviteten gikk ned på samme måte. En kombinasjon av strengere straffer for de dømte, etablering av nye lekeplasser og opprettelsen av ungdomsorganisasjoner som Boys' Brigade, speiderne og bokseklubber skapte positive muligheter for unge mennesker til å kanalisere energien sin. Disse tiltakene spilte en avgjørende rolle i å dempe gjengaktiviteten, noe som til slutt førte til at disse voldelige gruppene forsvant.
Birmingham forteller imidlertid en annen historie. Ved inngangen til 1900-tallet slet byen fortsatt med hensynsløsemed hensynsløst voldelige gategjenger. De siste 30 årene hadde Birmingham vært plaget av voldelige ungdomsgrupper fra arbeiderklassen, kjent som "slogging gangs", et begrep som stammer fra ordet "slogger", som beskrev en som slo hardt. I 1895 hadde disse sloggbandene begynt å bli omtalt som Peaky Blinders. De ble kjent som Peakies, og sammen ble de en av de mest beryktede gategjengene i England, noe som satte varige spor i byens historie.
Hver gjeng hadde sin egen stil som skilte dem fra hverandre. High Rips hadde sine karakteristiske Bucko-caps, mens scuttlers var kjent for sine bukser med bjellebunn, lærbelter som også fungerte som våpen, og smalspissede tresko med utskårne mønstre på tærne. Peakies skilte seg ut med sine ikoniske luer, som satt over det ene øyet, supplert med en "nøye dressert hårkrølle" over det andre. De gikk også med halstørkle, og i likhet med skuterne gikk de i store bukser med bjellebunn. Navnet Peakies stammer fra hodeplagget deres - en topplue som ifølge folketroen skjulte en barberkniv som ble brukt mot fiendene deres.
I begynnelsen ble disse gjengene beryktet for innbrudd, småtyverier, overfall og voldelige ran. Mer organiserte og ambisiøse fraksjoner drev også med beskyttelsesvirksomhet, der de presset penger av lokale bedrifter i bytte mot trygghet og sikkerhet. Hvis de ikke etterkom kravene, resulterte det ofte i brutale represalier, inkludert angrep på forretningslokalene eller, i noen tilfeller, overfall på eierne selv. I 1939 fortalte den legendariske sirkusartisten Pat Collins om sin egen erfaring med Peaky Blinders, og avslørte at de hadde truet ham og krevd betaling for å unngå at bodene hans ble angrepet. I motsetning til den populære oppfatningen om at han håndterte dem med knokejern, sa Collins at han aldri ty til vold. I stedet fikk han politifolk i sivil til å overvåke messene hans og slå ned på all gjengrelatert aktivitet.
Selv om Collins søkte beskyttelse hos politiet, er det viktig å merke seg at Peaky Blinders hadde en beryktet historie med angrep på politifolk. Et beryktet medlem, Thomas Walters, ble dømt til fem års straffarbeid for å ha knivstukket en politibetjent i ryggen etter å ha blitt kastet ut fra et teater. I 1901 ble bandemedlemmene Joseph Adey, John Davis og George Fowler dømt til 15 års straffarbeid for drapet på konstabel Gunter. Trioen overfalt ham brutalt med murstein, hvorav en traff ham i pannen, og Gunter døde tragisk nok av skadene tre måneder senere, noe som understreker gjengens voldelige natur og vilje til å konfrontere autoriteter.
Samtidig som Adey, Davis og Fowler påbegynte sine lange fengselsstraffer, var en av Storbritannias mest beryktede forbryterbosser i ferd med å avtjene sin egen. William "Billy" Kimber, portrettert som Thomas Shelbys rival i BBC-serien Peaky Blindershadde nettopp sonet en dom på to måneder for vold mot en politibetjent. I 1904 hadde Kimber et bekymringsfullt rulleblad med dommer for blant annet tyveri, butikkinnbrudd, overfall, spillovertredelser og offentlig fyll. Hans beryktede rykte og kriminelle bedrifter befestet hans status i underverdenen, og gjorde ham til en viktig skikkelse i Birminghams gjengkriminalitetshistorie.
Kimber ble født i Birmingham i 1882 og var sønn av William Kimber og Catherine Farrell. Sammen med brødrene Joseph, Harry og George havnet han på kant med loven fra ung alder. Kimber begynte med småkriminalitet, men ble etter hvert landskjent som leder for Birmingham Boys, en beryktet forbryterbande som opererte på veddeløpsbaner over hele landet. Hans evne til å manipulere gamblingverdenen og hans dristige taktikker befestet hans rykte som en formidabel skikkelse i den kriminelle underverdenen.
På den tiden var veddeløpsbanene et enkelt og lønnsomt mål for gjengene. Med store pengesummer i omløp, stort sett uregulert gambling og minimal politiovervåking ble disse arenaene en magnet for den kriminelle underverdenen. Kimber og brødrene hans begynte med å stjele vinnerkuponger fra veddeløpsbanene og innløse dem. Det tok imidlertid ikke lang tid før de utvidet virksomheten til å omfatte ulovlige veddemål, beskyttelsesaksjoner og organiserte lommetyveriringer. Lommetyvene deres navigerte dyktig gjennom det travle folkelivet og gikk målrettet etter kontanter og verdisaker fra velstående veddeløpsdeltakere, noe som gjorde veddeløpsbanen til en lukrativ lekeplass for Kimbers ekspanderende kriminelle imperium.
I mellomkrigstiden ble veddeløpsbanene arnested for voldsomme gjengrivaliseringer. Mens de fleste gjengene holdt seg til veddeløpsbanene i sine egne distrikter, forsøkte ambisiøse ledere som Kimber å ekspandere utenfor West Midlands. Etter første verdenskrig etablerte gjengen hans en sterk tilstedeværelse på veddeløpsbaner i London og i Sør-England. Disse arenaene var imidlertid også et yndet område for gjenglederen Charles "Darby" Sabini og brødrene hans, som drev en London-basert bande av italiensk opprinnelse. Blant Sabinis viktigste samarbeidspartnere var Alfred Solomons, en fruktselger i Covent Garden som senere ble portrettert av Tom Hardy i Peaky Blinders. Den bitre rivaliseringen mellom Kimber og Sabinis skulle bli legendarisk, og den dannet grunnlaget for en brutal maktkamp om kontrollen over de lukrative travbanedriftene.
Et av de første sammenstøtene mellom de rivaliserende gjengene brøt ut på Greenford Park veddeløp i London. Darby Sabini følte at Kimbers menn tok seg for store friheter, og konfronterte dem med en pistol og fremsatte en klar trussel. Spenningen eskalerte, og på et senere møte i Plumpton sto over 300 medlemmer av Sabini-gjengen mot Birmingham Boys for å ta hevn. Den voldelige konfrontasjonen førte til flere skadde, men bemerkelsesverdig nok ble ingen drept. Budskapet var imidlertid klart: Rivaliseringen hadde nå utviklet seg til en full krig.
I et forsøk på å dempe den gryende krigen gikk Kimber med på et møte hjemme hos Darby Sabini, der også Solomons var til stede. Mens mennene drakk, ble spenningen tilspisset, og de opphetede ordene eskalerte raskt til et slagsmål. Senere samme kveld fant en politibetjent Kimber liggende bevisstløs på en vei i Kings Cross. Han ble kjørt til sykehus, der legene oppdaget at han hadde blitt skutt, med en kule rett under venstre lunge. Dagen etter meldte Solomons seg selv på den lokale politistasjonen og hevdet at han hadde skutt Kimber "ved et uhell". Ifølge Solomons hadde pistolen gått av da de sloss under slagsmålet, og Solomons hadde forsøkt å gripe Kimbers våpen.
Under den påfølgende rettssaken holdt Kimber seg til gangsterkoden og nektet å hjelpe politiet ved å bekrefte at Solomons var den som skjøt. I stedet insisterte han på at han ikke hadde sett ansiktet til overfallsmannen. Kimber benyttet imidlertid anledningen til å fordømme bruken av skytevåpen, erklærte at de var redskaper for "feiginger" og sa at han "heller ville blåse ut min egen hjerne enn å bruke en pistol mot noen" Kimbers nektelse av å vitne var en av faktorene som førte til at Solomons ble frikjent.
I 1924 sto imidlertid den 32 år gamle Solomons for retten igjen, denne gangen tiltalt for det ulovlige drapet på Barney Blitz, en bookmaker for Birmingham-gjengen, på Eden Club. Som en solidaritetshandling finansierte det jødiske samfunnet forsvaret hans. Solomons ble til slutt funnet skyldig i uaktsomt drap og ble dømt til tre års straffarbeid.
På slutten av 1920-tallet var Kimbers innflytelse i tilbakegang, da rivaliserende gjenger begynte å dominere det kriminelle landskapet. Han flyttet familien sin til sørvestkysten av England, trakk seg tilbake fra gjenglivet og døde til slutt i 1942, 60 år gammel.
Sabini-gjengen opprettholdt imidlertid en nådeløs kontroll over sine kriminelle aktiviteter gjennom hele 1930-tallet. Da andre verdenskrig brøt ut i 1939, ble Darby Sabini og andre italienske medlemmer av banden internert som "fiendtlige utlendinger", noe som var et hardt slag mot deres makt. Ved krigens slutt i 1945 hadde nye kriminelle grupper overtatt kontrollen, og Sabinis innflytelse var så godt som forsvunnet forsvunnet. Darby Sabini levde et stille liv etter løslatelsen og døde i 1950. Både Kimbers og Sabinis fall markerte slutten på en blodig epoke i Storbritannias gjenghistorie, og deres en gang så mektige imperier ble overtatt av rivaliserende kriminelle fraksjoner.

Med stødig gange mot skafottet erklærte McLean sin uskyld før bøddelen slapp luken

RETT På slutten av 1800-tallet ble kattepisken ofte brukt til å straffe dem som ble dømt for ulovlige gjengrelaterte aktiviteter
nedenfor til venstre Et tidlig bilde av Kirkdale fengsel, der Michael McLean ble henrettet i 1884 for det brutale drapet på Exequiel Rodriguez Nunez

lengst til høyre Club Row Market i Spitalfields, Øst-London, ca. 1910. Det var beryktet for gjengrelatert kriminalitet
nederst til høyre Overfall og voldelige ran var vanlig i viktoriatidens England

helt til venstre En dusørplakat som etterlyste lommetyver som hadde ranet en William Taylor i Birmingham
til venstre Et kobberstikk fra 1872 av Gustave Doré av fanger i Newgate, London
under Bandekrigføringen i London ga rikelig med stoff til avisene

Det var ikke bare gjenger som utgjorde en fare i 1800-tallets Storbritannia...

thames torso-mordene

Mellom 1887 og 1889 (selv om drapene kan ha startet tidligere) ble levningene av minst fire kvinner hentet opp fra Themsen i London. Likene var partert, og andre deler ble funnet rundt om i byen. Bare ett av ofrene ble identifisert - Elizabeth Jackson - som var gravid da hun døde. Politiet som etterforsket drapene, mente at gjerningsmannen hadde medisinsk kunnskap, men ingen ble noen gang tatt.

mordet på eliza grimwood

Det brutale drapet på Eliza Grimwood gjorde et varig inntrykk på dem som fikk høre om det, ikke minst forfatteren Charles Dickens. Grimwoods lik ble funnet 26. mai 1838 i hjemmet hennes i Wellington Terrace i London. Hun hadde fått flere knivstikk og strupen skåret over, og veggene var angivelig dekket av blod. Dickens var kriminalreporter på den tiden og skildret åstedet i Oliver Twist for Bill Sikes' drap på Nancy. Grimwoods morder ble aldri funnet.

pimlico
mysterium

Den 31. desember 1885 døde Edwin Bartlett, og obduksjonen viste at han hadde kloroform i magen. De hovedmistenkte var kona Adelaide Bartlett og pastor George Dyson, mannen hun hadde innledet et forhold til og som nylig hadde kjøpt kloroform. Men i rettssaken ble de frikjent for drap, og selvmord ble foreslått som dødsårsak. The British Medical Journal undersøkte saken på nytt i 1994, men klarte ikke å kaste ytterligere lys over dødsfallet.

mordet på charles bravo

Charles Bravos mystiske død i 1876 forbløffet politiet og medisinske eksperter. Bravo, som var ved god helse, begynte sakte å visne bort, og i løpet av noen uker var han død. Dødsårsaken ble tilskrevet et kjemisk stoff kalt antimon, som kan være giftig og virker på samme måte som arsenikk. Han kan ha blitt forgiftet med vilje, men det ble aldri funnet avgjørende bevis. Krimforfatteren Agatha Christie studerte saken mange år senere, men klarte ikke å løse mysteriet.

venstre Denne karikaturtegningen fra satiremagasinet Punch gjør narr av politiets innsats for å kontrollere de kriminelle gjengene
til høyre Før det ble opprettet profesjonelle politistyrker, ble gatene patruljert av nattevakter

En manns banebrytende reformer innvarslet en ny tidsalder for strafferettspleien

Sir Robert Peel ble innenriksminister i Storbritannia i 1822, og satte i gang med å forsøke å få kontroll over den skyhøye kriminaliteten i landet. Det ble gjentatte ganger foreslått å opprette en fullstendig profesjonell politistyrke, men det var stor motstand mot ideen. Mange fryktet at et statskontrollert politikorps ville bli brukt til å tvinge folk til å rette seg etter myndighetenes ønsker. Det var også bekymring for at opprettholdelsen av en slik organisasjon ville føre til høyere skatter.
Til tross for dette ble Metropolitan Police Act vedtatt i 1829, og Metropolitan Police ble opprettet i London med 3 200 menn som ble ansatt og opplært som politimenn. De ble kalt Peelers eller Bobbies etter Robert Peel, og sistnevnte betegnelse er fortsatt i vanlig bruk i dag. Etter en viss suksess i starten ble det vedtatt ytterligere reformer for å utvide styrken i London og gi mulighet til å opprette lignende organisasjoner over hele landet. I 1851 var det 13 000 politibetjenter i England og Wales, og i 1856 ble det obligatorisk med profesjonelle politistyrker på heltid.

Ovenfor Mens løpsdeltakerne koste seg, brukte organiserte kriminelle bander lommetyver til å jobbe seg gjennom folkemengden og stjele penger og verdigjenstander

til venstre Det var ikke uvanlig å bli kriminell i industrislummen

middlE Venstre En viltforvalter jager krypskyttere bort fra eiendommen sin

midten til høyre Denne satiriske karikaturtegningen fra 1827 viser lommetyver som jobber sammen for å stjele fra en gentleman

over Trestikk fra 1891 av en tyv som bryter seg inn i et hjem

Gjengen angrep ham hensynsløst med murstein, og en av dem traff ham i pannen - konstabel Gunter døde av skadene flere måneder senere

topp De originale Peaky Blinders: forbryterbilder tatt under første verdenskrig viser mennene iført sine karakteristiske toppluer og halstørklær
over På 1920-tallet brukte gjenger som Sabinis og Birmingham Boys veddeløpsbanene som arenaer for å dominere bookmakerbransjen
over til høyre Fanger på et skip på vei til Australia. Mellom 1788 og 1868 ble rundt 162 000 fanger sendt til straffekoloniene

Rivaliseringen hadde nå utviklet seg til en full krig, da 300 Sabini-menn møtte Birmingham Boys

Viktorianerne elsket også sine tabloider

Hvis du trodde at moderne tabloidaviser og billigmagasiner proppfulle av mord og ugagn var et moderne fenomen, må du tro om igjen. Noen av bildene du ser i dette innslaget, stammer fra en 1800-tallspublikasjon kalt The Illustrated Police News - en populær ukeavis som lovet skandalehistorier med tilhørende pikante bilder. Den ble utgitt første gang i 1864 og underholdt leserne med grafiske reportasjer om de siste forbrytelsene, ulykkene og tragediene, og politiets etterforskning av dem.
Illustrated Police News ble grunnlagt av London-utgiveren George Purkess og hentet sine historier fra Londons rettssaler, i tillegg til saftige historier fra andre steder i landet. For å oppnå maksimal dramatisk effekt ble hovedhistoriene gjenskapt på forsiden av et team av illustratører. Etter at avisskatten ble avskaffet i 1861, begynte Purkess å trykke avisen som en rimelig firesiders pennyutgave, som ble utvidet til 12 sider i 1897, og den fortsatte å omfatte kjendisskandaler, anmeldelser og sport. Den var svært populær blant et publikum som hungret etter billig underholdning, og den ble utgitt helt frem til 1938.

over Betjenter fra politiet i Wolverhampton Borough, avbildet i 1900

Les mer om livet i viktoriatiden i nummer 128 via vårt digitale arkiv

Jesse James

Amerikas opprinnelige gangster

Jesse James var en fryktløs fredløs og sørstatsgerilja, og var et politisk ikon helt til det ultimate sviket førte til at han ble myrdet

Skrevet av Tanita Matthews

Jesse Woodson James ble født i Clay County i Missouri den 5. september 1847 som sønn av Zerelda Elizabeth Cole og Robert James, en predikant og hampebonde. Han vokste opp i en liten hytte med tre soverom i "Little Dixie", et område i det vestlige Missouri som i dag er kjent som Clay County, som det midterste av tre barn av foreldre som var født i Kentucky. De vidstrakte slettene ved Missouri-elven ga gode økonomiske utsikter for hamp- og tobakksbønder som solgte forsyninger til handelsmenn på gjennomreise, som strømmet inn i regionen for å finne bomullsfarmer og arbeidere. Robert James var også en respektert predikant i New Hope Baptist Church, og i 1849 grunnla han William Jewell College i Liberty, Missouri. Familien holdt seks slaver - fem små barn i alderen to til 11 år og en kvinne på 30 år.
Ti 1850 trakk mange lykkejegere vestover, deriblant Robert, som forlot familien sin for å dra til California i april 1850. Han døde i august av kolera, og Zerelda ble enke som 25-åring med tre små barn og et usikkert grep om gården. Zerelda giftet seg på nytt i september 1852 med Benjamin Simms, en velstående bonde som var dobbelt så gammel som henne og eide jord i Clay County, men paret skilte lag i 1853. Simms døde i begynnelsen av 1854. Den 12. september 1855 giftet Zerelda seg med den beskjedne distriktslegen Dr. Reuben Samuel. Sammen skulle de få fire barn: Sarah Louisa, John Thomas, Fannie Quantrell og Archie Peyton Samuel.
Historikeren og forfatteren TJ Stiles skriver i sin bok Jesse James: Last Rebel of the Civil War at Jesse James' oppvekst i et slaveripositivt hjem gjorde at "han fra barnsben av lærte at alt var som det skulle være, at afroamerikanere var mindreverdige og at deres underkastelse var det uunngåelige grunnlaget for sørstatssamfunnet".
Hans tidlige erfaringer hadde utvilsomt formet hans dypt rotfestede tro på det hvite overherredømmet og sørstatenes sak. Men det sosiopolitiske landskapet i Missouri gjennomgikk store forandringer før den unge Jesses jesses øyne i kjølvannet av Kansas-Nebraska-loven av 1854. Loven truet med å svekke Missouris status som slaveristat. Spenningen eskalerte ytterligere etter valget av Abraham Lincoln i 1860, og sørstatene, deriblant Missouri, løsrev seg fra USA for å danne sitt eget land, Amerikas konfødererte stater, i 1861. Mens sørstatene hevdet at de beskyttet sin egen livsstil, så nordstatene på dette som en opprørshandling, noe som førte til voldshandlinger på grensen mellom Missouri-Kansas. Da konføderasjonens tropper angrep Fort Sumter i Sør-Carolina 12. april 1861, var borgerkrigen offisielt i gang.
Jesse hadde tilbrakt sine formative år med å være vitne til geriljakrigen som herjet i Missouri. Separatistenes "bushwhackers" kjempet mot unionsstyrkene, som i stor grad besto av lokale militser kjent som "jayhawkers". Jesses eldre bror Frank sluttet seg til den pro-konføderale geriljaen, under ledelse av William Clarke Quantrill. En kveld angrep og torturerte opposisjonen Jesses stefar for å få informasjon om hvor Frank befant seg. Jesse, som da var en ung gutt, skal også ha blitt mishandlet under angrepet. Våren 1864 fulgte 16 år gamle Jesse i brorens fotspor og sluttet seg til en geriljagruppe ledet av "Bloody Bill" Anderson. Det skulle bli en beslutning som kom til å prege mye av hans liv og ettermæle.
Jesse første store prøve som sørstatssoldat kom i form av Centralia-massakren den 27. september 1864. Ifølge rapporter ble 22 ubevæpnede unionssoldater tatt fra et tog av Andersons gruppe og henrettet på stedet. En tenåring ble skånet, og han ga beskjed til unionistene. Da 150 menn til hest forsøkte å angripe, sto Anderson og gruppen hans klar og slaktet, skalperte og lemlestet nesten alle soldatene. Få overlevde.
Jesse, som medlem av Andersons gruppe, fikk rykte på seg for å være en fryktløs og voldelig kriger. Anderson ble skutt og drept i oktober 1864 under et bakholdsangrep fra pro-unionistiske geriljasoldater. Jesse valgte å følge Andersons løytnant, Archie Clement, tilbake i kamp, men 17 år gammel ble han skutt i brystet da han forsøkte å overgi seg etter et sammenstøt med en unionspatrulje utenfor Lexington. Mens han kom seg, ble borgerkrigen avsluttet 18. desember 1865, og slaveriet ble offisielt avskaffet. Tidligere konfødererte fikk forbud mot å stemme, inneha embeter eller arbeide som lærere eller predikanter med mindre de sverget lojalitet til unionen.
Conføderert. Lovløs. Terrorist?
Welv om USA forsøkte å bevege seg mot et mer likestilt og harmonisk landskap, var rasismen fortsatt utbredt. Konfødererte geriljasoldater som Clement nektet å gi seg, og fortsatte å legge press på og skremme republikanske embetsmenn og tidligere unionsledere. Clements bande gikk målrettet etter banker, ranet dem som hadde støttet unionen under krigen, og drepte folk som var kunder hos dem. Det er uklart hvor mange av disse bankranene som ble begått sammen med Jesse, ettersom det tok lang tid før han ble frisk igjen.
On 13. februar 1866 gikk Clements gruppe til angrep på Clay County Savings Association i byen Liberty i Missouri, som var eid av republikanske, tidligere militsoffiserer. Gruppen stakk av med 60 000 dollar (verdt nesten 2 millioner dollar i dagens pengeverdi) i kontanter og obligasjoner. En ung, uskyldig tenåring var det eneste offeret for kuppet. Det er uklart om Frank og Jesse var en del av dette angrepet; noen har hevdet at Jesse fortsatt var sengeliggende og rekonvalesent etter skadene sine, men avisene rapporterte at James-brødrene ble antatt å ha hatt en forbindelse etter at "en veldig fin hoppe" ble etterlatt på åstedet og "ble identifisert som tilhørende dem".
Tenne sommeren gikk Clements bande til aksjon mot fengselet i Jackson County (Missouri) i juni 1866. En gruppe på "seks eller syv menn" skal ha løslatt to fengslede medlemmer av Quantrills bande. St St Louis Globe-Democrat rapporterte: "Bushwackers ble slått tilbake, men Henry Bulger, visesheriffen og fengselsbetjenten, ble øyeblikkelig drept, og den lille gutten hans ble alvorlig skadet." I en hyllest til Bulger erklærte Missouris borgermester "I går kveld red djevler i menneskeskikkelse, med mord, ødeleggelse og intensjon om å fravriste en meddjevel fra lovens makt i sine hjerter, inn i byen vår og spredte panikk og frykt i hvert eneste menneskehjerte, mens de myrdet med kaldt blod."
Ii slutten av 1866 ble Clement skutt og drept av delstatsmilitsen, men mennene hans fortsatte å begå bankran og lynsje nordstatssympatisører. Jesse ble beryktet i desember 1869 etter ranet av Davies County Savings Association i Gallatin, Missouri. Sammen med Frank og åtte andre menn skjøt og drepte Jesse kassereren, kaptein John Sheets, i den tro at han var militsoffiseren som hadde drept hans venn og mentor Anderson under borgerkrigen. The Missouri Republican rapporterte 17. desember 1869 at Jesse "var innblandet i bankranet i Richmond i Missouri i 1866, og siden krigen har han vært ansett som en desperat og farlig person". Jesse ble gjort beryktet og stemplet som fredløs, og Missouris guvernør Thomas T. Crittenden utlovet en belønning på 5000 dollar for hver opprører som ble satt i forbindelse med togrøveriene og drapene.
Jesse inngikk en slags allianse med redaktøren og grunnleggeren av Kansas City Timesden unge lovløse var en av Jesse's beste venner, John Newman Edwards, som var kavalerist for Konføderasjonshæren under krigen. Edwards' historier om Jesse var til dels sympatiske, og alliansen gjorde det mulig for den unge fredløse å fremstille seg selv som en nasjonalistisk "Robin Hood" og spre lojal konføderasjonspropaganda. Edwards publiserte brev fra Jesse der han erklærte "Vi er ikke tyver, vi er dristige røvere. Jeg er stolt av navnet, for Aleksander den store var en dristig røver, og Julius Cæsar, og Napoleon Bonaparte." Jesse ble et konføderasjonsikon som trosset den føderale rekonstruksjonspolitikken. Det finnes imidlertid ingen bevis for at han donerte eller ga bort stjålne pengesummer.
Allerede da han var på høyden av sin berømmelse, grunnla Jesse og Frank sammen med Cole Youngeryounger James-Younger-gjengen. Younger, som var medlem av Franks tidligere konføderasjonsgerilja ledet av Quantrill, fikk med seg medlemmene Jim Younger, Bob Younger, Clell Miller, Bill Chadwell og Charlie Pitts. Jesse ble den offentlige lederen for gjengen, som utførte en rekke ran av banker, diligencer og tog over hele Midtvesten og Texas.
Ijuli 1873 sporet gjengen, iført Ku Klux Klan-masker, av et Rock Island Line-tog vest for Adair i Iowa og stjal rundt 3 000 dollar (tilsvarende 79 000 dollar i 2025). I januar 1874 ranet Jesse og Frank, Cole Younger, Jim Younger og John Younger, en butikk i Gads Hill, Missouri, og holdt byens innbyggere som gisler inne i butikken. Deretter ranet de et tog og stjal passasjerer og safen. Dagens kupp ga dem 12 000 dollar (tilsvarende 334 000 dollar i 2025) i kontanter. I løpet av 1874 gikk gjengen til angrep på en rekke tog og diligencer, og hver gang slapp de unna med en stor sum penger og livet i behold. James-brødrene trakk seg ofte tilbake til familiegården for å holde lav profil.
Tjames-Younger-bandens angrep på toglinjene førte til et samarbeid mellom Adams Express Company og Pinkerton National Detective Agency for å pågripe og arrestere medlemmene. Involveringen av Pinkerton National Detective Agency skulle vise seg å være et stort feilgrep da byråets grunnlegger, Allan Pinkerton, som hadde samarbeidet med fagforeningsfolk som bodde i nærheten av James-Samuel-gården, og lokale detektiver, beordret en razzia i James-Samuels hjem. Detektivene kastet en provisorisk bombe inn i gårdshuset, og eksplosjonen drepte Jesses åtte år gamle halvbror og påførte Zerelda så katastrofale skader at hun mistet den nedre delen av høyre arm.
Orasende over dusørjegernes handlinger mobiliserte tidligere konføderasjonsmedlemmer og lokalbefolkningen for å få staten til å tilby James og Younger-brødrene amnesti - et lovforslag som ble nedstemt med nød og neppe. Det ble imidlertid vedtatt et lovforslag som beordret at guvernørens belønning for å pågripe rømlinger skulle begrenses, slik at det ikke ble brukt mer vold for å fange brødrene. I 1875 flyttet Jesse og Frank familien til Nashville i Tennessee for å unngå nysgjerrige detektivers oppmerksomhet.
Thick som tyver
Tet ble færre og færre ran, og i september 1876 forsøkte gruppen seg på et bankran i et område som lå flere hundre kilometer utenfor deres komfortsone, og som for alltid skulle forandre deres livsbane. National Bank of Northfield, Minnesota, som gjengen trodde var en bank med tilknytning til store navn i det republikanske partiet, ble overfalt av banden. Ranet ble en katastrofe. Rundt klokken 14.00 gikk Frank, Charlie Pitts og Bob Younger inn i First National Bank, mens Jesse, Cole, Jim Bill og Quell ventet utenfor. En lokal mann oppdaget at ranet var i ferd med å bli gjennomført og slo alarm. Innbyggerne i Northfield åpnet ild mot gjengen, og to av ranerne ble drept på stedet.
Hresten av gjengen fortsatte imidlertid med ranet. De overfalt og truet kasserer Joseph Lee Heywood med kniver og pistoler før de drepte ham. Innbyggerne jaktet på gjengen, som hadde sluppet unna med bare 26,70 dollar i småpenger. Jesse og Frank rømte tilbake til Missouri. Cole, Jim og Bob Younger samt Charlie Pitts ble overfalt og tvunget til å overgi seg. Pitts ble drept i en skuddveksling, mens de overlevende Younger-brødrene ble arrestert og sendt i fengsel for drap. James-Younger-gjengen var for det meste utslettet over natten, og Jesse og Frank ble tvunget til å gjemme seg i Tennessee under falske navn.
To år senere vendte Jesse tilbake til kriminaliteten og Missouri, etter å ha rekruttert flere medlemmer til gjengen. Men han kunne se at de nye rekruttene ikke var som hans tidligere lojale bande av morderiske menn - de var ikke kampvante geriljasoldater, de var opprørere uten en sak som til slutt ville vende seg mot hverandre når de ble tatt til fange. Jesse ble mistenksom overfor medlemmene og lojaliteten deres.
Te eneste to Jesse stolte på, var brødrene Robert og Charlie Ford. For å beskytte dem ba han brødrene Ford om å flytte inn hos seg og familien i St Joseph i Missouri, der han bodde under pseudonymet Thomas Howard. Uten at han visste det, hadde Robert Ford den 13. januar 1882 tatt guvernør Thomas T. Crittenden i hånden og inngått en avtale. Det var en avtale som potensielt kunne gi Ford ikke bare frihet og 10 000 dollar, men også livslang berømmelse som mannen som hadde tvunget landets mest beryktede lovløse i kne. I flere uker lå Robert og broren Charlie og ventet på at tiden skulle slå til. Inne i Jesses beskjedne byhus på Lafayette Street i Clay County trakk Robert pistolen sin og skjøt Jesse i bakhodet mens han rettet på et bilde på veggen, og dermed ble et voldsomt kapittel i Missouris historie avsluttet.

A Hemmelig søsken?

Opptegnelser tyder på at James-brødrenes stefar kan ha fått et barn med en slave

Ifølge offisielle kilder kan Dr. Reuben Samuel ha fått et barn utenfor ekteskapet med Zerelda. Håndskrevne folketellinger fra slutten av 1800-tallet viser en ung gutt ved navn Perry Samuel, født tre år etter borgerkrigens slutt. Moren hans er oppført som Charlotte Samuel, den eldste av familiens slaver, og rasen hans er oppført som "MU", en forkortelse som betyr "mulatt", et begrep som ble brukt på den tiden for å betegne en person av blandet rase. Hvis faren til Perry virkelig var mannen som gjorde moren hans til slave, ville det gjøre ham til en stebror av brødrene James.

"Jesse, som medlem av Andersons gruppe, fikk rykte på seg som en fryktløs og voldelig kriger."

Venstre Jesse James' ettermæle er kontroversielt og preget av blandede idealer: fredløs, frihetskjemper, morder og høyt elsket sønn

Venstre Zerelda James støttet utrettelig sønnene Frank og Jesse gjennom hele deres tid som lovløse, og sa til folk at "ingen mor har noen gang hatt bedre sønner"

Til venstre Jesse James og gjengen hans skal ha begått mer enn 20 bank- og togrøverier mellom 1860 og 1882

Fra hinsides graven

Seks tiår etter Jesse James' død ble det spekulert i om han hadde overlevd Robert Fords attentat

I mai 1948 hevdet en mann som gikk under navnet J. Frank Dalton at han egentlig het Jesse James. Han hevdet at mannen Robert Ford hadde myrdet i 1882, i virkeligheten var en gjest i huset. Dalton, som var 101 år gammel da han avslørte seg, døde 15. august 1951 i Granbury i Texas. Sheriff Oran Baker identifiserte den døde mannen som Jesse James, og han ble begravet på Granbury Cemetery med en gravstein som bar navnet Jesse Woodson James. Men DNA-testing i 1995 viste at den mannen som ble drept av Ford, virkelig var Jesse James, mens DNA-testing av bedrageren viste at han het William Henry Holland.

Ja James ble skutt og drept i sitt hjem i Missouri av Robert Ford, som hadde inngått en avtale med missouris guvernør

Venstreekstreme I løpet av årene de samarbeidet, stjal James-Younger-gjengen rundt 200 000 dollar i kontanter

Over Gjengens voldelige ran ble skildret i detaljer av aviser og magasiner

Nedenfor James' lik ble sendt tilbake til gården i Missouri der han vokste opp. Han er gravlagt på Mount Olivet Cemetery i Kearney, Missouri

"Jesse ble et konføderasjonsikon som trosset den føderale rekonstruksjonspolitikken"

STARS

BEHIND

BARS

A advarsel til alle kommende rockestjerner, skuespillere, TikTokere og influencere: vær forberedt på å bli tatt bilder av - mange bilder. Fra forseggjort iscenesatte bilder på den røde løperen til mindre glamorøse paparazzibilder: Velg din favorittkjendis, og du vil utvilsomt finne tusenvis av bilder ved å gjøre et enkelt Google-søk. Men noen A-kjendiser har måttet venne seg til at et helt annet bilde blir delt på nettet, et bilde de kanskje helst ikke vil at du skal se - nemlig forbryterbildet deres.
Det siste århundret har noen av de mest kjente og anerkjente kjendisene blitt arrestert, lagt i håndjern og trukket frem foran politiets kameraer. Fra Cher, som ble tatt for å kjøre bil mens hun bare var 13 år gammel, til Frank Sinatra, som ble arrestert som ung mann for "forførelse" - forbrytelsene disse kjendisene har blitt siktet for, er mildt sagt varierte. Så la oss tilbringe en natt i fengselet og bli kjent med noen av de mest berømte stjernene bak murene.

Stjerner bak murene

Ti ikoniske forbryterbilder av kjendiser og historiene bak dem

Bilder: © Getty Images

NAME: 	Frank Sinatra
DATO FOR ARRESTASJON	27. november 1938/ 22. desember 1938
Anklagepunkt: 	Forførelse, utroskap

Frank Sinatra - sanger, skuespiller og fremtidig rottefanger - var bare 23 år gammel da han havnet på feil side av loven. Men i våre moderne øyne kan forbrytelsen han ble anklaget for, virke overraskende - forførelse. På den tiden var dette et lovbrudd som var hjemlet i lover som skulle beskytte kvinners dyd. Lovene gjorde det mulig for kvinner å gå til sak mot menn som, ifølge en dom fra Iowa i 1856, hadde lokket dem inn på soverommet ved "løfte eller list" eller "ved smiger eller bedrag".
Den unge Sinatra havnet i hardt vær etter at han angivelig hadde friet til en kvinne og tilbudt henne å gifte seg. Da det viste seg at kvinnen allerede var gift, ble anklagene mot sangeren frafalt. Men Sinatra rakk knapt å trekke et lettelsens sukk, for måneden etter ble han plutselig arrestert på nytt - denne gangen anklaget for utroskap.
Han klarte å betale en kausjon på 500 dollar og ble løslatt fra politiets varetekt etter bare noen timer bak murene, og heldigvis for ham ødela ikke hendelsen hans spirende karriere i showbiz. Sinatra ble en av det 20. århundrets mest suksessrike artister, med klassiske sanger som My Way (1969) og New York, New York (1980), og opptredener i filmer som Mannen med den gylne arm (1955) og Den mandsjuriske kandidaten (1962).

"Sinatra ble løslatt etter bare noen timer"

Den 3. november 1970 var skuespilleren Jane Fonda på vei hjem fra en reise til Canada, der hun hadde holdt en tale i protest mot den pågående Vietnamkrigen. Da hun kom tilbake til USA på Cleveland lufthavn, ble hun tatt til side av politifolk som gjennomsøkte bagasjen hennes. De fant raskt en pose full av vitaminpiller, og Fonda ble arrestert under mistanke om at pillene var ulovlige stoffer.
Den egentlige årsaken til at Fonda ble ransaket, ble snart gjenstand for heftige spekulasjoner i mediene. Hun var en uttalt kritiker av Vietnamkrigen og hadde blitt fotografert overskrævs på en nordvietnamesisk luftvernkanon i Hanoi - et bilde som ga henne kallenavnet "Hanoi Jane". Hun hadde også krevd at amerikanske krigsfanger skulle henrettes. Betjenten på flyplassen skal ha fortalt Fonda at hun var blitt arrestert på direkte ordre fra USAs president Richard Nixon.
Forbryterbildet hennes ble raskt et ikonisk bilde. På bildet har hun håret i en rufsete lugg, den samme frisyren som hun hadde i filmen Klute med avdøde Donald Sutherland i hovedrollen, og knyttneven er hevet i trass. Ifølge Vogue ble fotografiet snart "et symbol for kvinner som ikke gir seg".
Dette skulle ikke bli siste gang Fonda tilbrakte en kveld bak lås og slå. I 2019 ble hun arrestert fem ganger under "Fire Drill Friday"-demonstrasjonene i Washington. Fonda hadde samarbeidet med Greenpeace for å lansere bevegelsen, som har som mål å øke bevisstheten om farene ved klimaendringene. "Én natt, hva så?", sa hun om sitt andre fengselsopphold. Al Pacino er en av det 20. århundrets store filmstjerner, og har spilt i klassikere som Gudfaren (1972) og Heat (1995). Han har blitt nominert til ni Oscar-priser (noe som gjør ham til en av skuespillerne med flest nominasjoner) og vant for sin prestasjon i Scent of the Woman fra 1992 Duften av en kvinne. Men lenge før han ble et kjent navn og jobbet med skuespillere som Marlon Brando, tilbrakte Pacino tre dager i et fengsel på Rhode Island.
I 1961 ble Pacino og to venner stoppet etter at de hadde blitt observert kjørende rundt i det samme området igjen og igjen. Da betjentene som arresterte dem, fant de den vordende skuespilleren og vennene hans iført finlandshetter og hansker. Da det ble oppdaget en pistol gjemt i bagasjerommet, tok betjentene ingen sjanser og arresterte alle tre på stedet.
Pacino kunne ikke betale boten på 2000 dollar som var nødvendig for å sikre hans frihet, og tilbrakte de følgende tre nettene i fengsel mistenkt for ransforsøk. Han fortalte politiet at den ladde pistolen kun var ment som rekvisitt, og at de tre unge mennene hadde vært på vei til en audition. Den unge skuespilleren ble til slutt løslatt uten siktelse.
Pacino kom aldri mer på kant med loven, og debuterte på film i 1969, og siden den gang har han spilt i over 70 filmer. Nylige filmopptredener inkluderer 2019s The Irishman og 2021s House of Gucci.I 1971 var Larry King allerede en populær radio- og TV-vert i Miami, der han jobbet som programleder og sportskommentator. Han ble imidlertid snart avskjediget fra begge stillingene og befant seg midt i en karrieresvikt da han ble arrestert for grovt tyveri.
Problemene begynte da hans tidligere venn og forretningspartner Louis Wolfson anklaget King for å ha stjålet 5000 dollar. Pengene var angivelig en del av en betaling på 25 000 dollar som Wolfson hadde gjort til statsadvokat Jim Garrison i New Orleans, som etterforsket mordet på JFK. King skulle levere betalingen, men ble anklaget for å ha tatt pengene til seg selv.
Tiltalen mot ham for grovt tyveri ble henlagt fordi saken var foreldet. Men Wolfson var ikke fornøyd, og skal ha forsøkt å få Kings arbeidsgivere til å betale for at TV-personligheten skulle tilbringe et opphold på en psykiatrisk institusjon, slik at "han ikke kan gjøre ytterligere skade i dette samfunnet eller i noe annet".
Skandalen hadde en langvarig effekt, og King brukte flere år på å kjempe for å gjenoppbygge mediekarrieren sin - til slutt med betydelig suksess. I 1978 begynte han å være programleder for Larry King Show og i 1985 startet han Larry King Live. Likevel viste fortiden seg å være vanskelig å riste av seg. I 2014 ble det utgitt en biografi om Wolfson med tittelen Junkman Genius og historiene om Kings påståtte tyveri dukket opp igjen i pressen. Et av de mest ikoniske bildene av kjendiser er kanskje dette bildet av Bill Gates, tatt i 1977 da han bare var 22 år gammel. Den fremtidige teknologimogulen befant seg foran et politikamera etter å ha blitt tatt for å ha kjørt for fort og mot rødt lys.
Den unge Gates ble arrestert og satt i varetekt, og måtte tilbringe natten i en celle, omgitt av, som han selv beskrev det, "alle fyllikene". Og dette var ikke hans første møte med loven - han hadde blitt arrestert to år tidligere for de samme lovbruddene. Bilen han kjørte da han ble arrestert i 1977, var ikke engang hans egen, men tilhørte barndomsvennen og medgrunnleggeren av Microsoft, Paul Allen.
Selv om noen bestred bildets autentisitet, tok Gates selv opp fotografiet i et intervju med Time og hevdet at den beryktede hendelsen hadde lært ham en verdifull lekse som ung mann. "Jeg har alltid forsøkt å ha en god del kontanter med meg", forklarte Gates. "Jeg liker tanken på å kunne redde meg selv."
Forbryterbildet har blitt ikonisk, og det har blitt antydet at det har mer enn en forbigående likhet med den tomme silhuetten som brukes som standardprofilikon for Microsoft Outlook. Ble silhuetten på bildet brukt som en hemmelig intern vits? Det får vi kanskje aldri vite, men bildet av Gates som smiler fra øre til øre til politiet, har blitt beryktet, og bilder og plakater er tilgjengelige på nettet.

NAVN: 	CHER
DATO FOR ARRESTASJON
27. januar 1959
Anklagepunkt:
"Lån" av bil og kjøring uten førerkort

Den yngste stjernen på listen vår er uten tvil Cher, mange år før hun ble kjent som den ene halvdelen av Sonny and Cher og senere sangeren bak hits som Believe (1998). Bare 13 år gammel, den 27. januar 1959, befant hun seg i baksetet på en politibil i Los Angeles.
Hva hadde det fremtidige popikonet gjort for å havne i denne situasjonen? Angivelig hadde hun sittet i bilen til en venn utenfor hjemmet hans mens han løp inn. Cher ventet tålmodig... og ventet... og ventet. Snart klaget sinte bilister over at hun blokkerte veien, så hun flyttet bilen slik at de kunne passere ... og fortsatte å vente.
Til slutt bestemte Cher seg for at nok var nok, vennen hennes brukte for lang tid, og hun nektet å vente lenger. Hun "lånte" bilen og kjørte tvers gjennom byen til en drive-in-kino, men politiet ble snart varslet om den unge tenåringen som satt bak rattet. Klokken 03.30 om natten fikk moren den telefonen alle foreldre frykter - datteren var i politiets varetekt.
Hendelsen ble tatt opp i en TV-spesial fra 2013 Kjære mamma, kjærlig hilsen Cher. Cher husket ikke selv hva som hadde skjedd, men moren Georgia Holt fortalte hele historien, inkludert øyeblikket da hun fikk den fryktede telefonen. Til datterens store forskrekkelse viste hun stolt frem det beryktede forbryterbildet!

NAVN: 	JANE FONDA
DATO FOR PÅGRIPELSE	3. november 1970
Anklagepunkt: 	Overfall på tjenestemann/besittelse av narkotika

NAVN: AL Pacino
DATO FOR ARRESTASJON
7. januar 1961
Anklagepunkt:
Besittelse av skjult våpen

The Rolling Stones, som opprinnelig besto av Mick Jagger, Keith Richards, Brian Jones, Bill Wyman og Charlie Watts, var et av de største bandene på 1960-tallet og er det fortsatt i dag. Debutalbumet deres, som ble utgitt 17. april 1964, ble en hit og toppet hitlistene i Storbritannia.
Men i februar 1967 ble bandet rystet av en skandale. En artikkel dukket opp i News of the World som hevdet at Jagger hadde blitt sett på nattklubben Blaises i London mens han røykte marihuana og tok andre ulovlige stoffer. Den 12. februar gjennomførte politiet en razzia i Keith Richards' hjem.
I første omgang ble Jagger dømt til tre måneders fengsel, mens Richards fikk et helt år. Etter en anke fikk begge imidlertid straffen redusert. Jagger skulle bli arrestert en gang til for angivelig narkotikabesittelse, den 24. mai 1968, sammen med sin partner Marianne Faithfull.
Men dette skulle ikke bli sangerens siste møte med loven. I 1972 ble han arrestert av politiet i Warwick etter å ha kommet i klammeri med en fotograf. Bandet var booket til en konsert i Boston samme kveld, og da Kevin White, byens borgermester, hørte om arrestasjonen, ble han bekymret for det potensielle kaoset hvis Stones ikke dukket opp. Etter å ha trukket i noen tråder sørget White for at Jagger og bandet ankom scenen kl. 00.45.

NAVN: 	Mick JAGGER
DATO FOR ARRESTASJON	Februar 1967
Anklagepunkt: 	Besittelse av narkotika

Bilder: © Alamy, © Getty Images

I 1976 var David Bowie allerede en stjerne. Han hadde lagt Ziggy Stardust-skikkelsen på hylla tre år tidligere, og i 1974 hadde han flyttet til USA. Den 25. mars ble han imidlertid arrestert for narkotikalovbrudd i Rochester i New York, en hendelse som skulle anspore ham til å flytte til Europa.
Men Bowie var ikke alene da han ble arrestert. En annen sanger ble arrestert sammen med ham, selv om denne stjernen ennå ikke var helt på høyden: Iggy Pop. Sammen med to andre ble de to siktet for besittelse av marihuana.
Bowie og Iggy Pop hadde slitt med rusmisbruk i flere år. Da Iggy Pop frivillig la seg inn på en psykiatrisk avdeling, besøkte Bowie ham ofte. Ifølge en historie skal Bowie og enten Dennis Hopper eller Dean Stockwell (det er uklart hvilken skuespiller det var) en gang ha smuglet kokain inn på institusjonen - iført romdrakter.
Etter arrestasjonen bestemte Bowie og Iggy Pop seg for at nok var nok, og at tiden var inne for å bli kvitt avhengigheten en gang for alle. "Både Iggy og jeg følte at det kanskje var på tide å bli rusfrie", uttalte Bowie i et intervju i 1997. "Vi var veldig smarte - vi dro rett fra L.A. til Europas heroinhovedstad: Berlin!"
Bowies originale forbryterbilde ble auksjonert bort i 2022 og solgt for 4 940 pund - langt mer enn den opprinnelige prisantydningen på mellom 1 000 og 1 500 pund.

NAVN: 	DAVID BOWIE
DATO FOR PÅGRIPELSE	25. mars 1976
Anklagepunkt: 	Besittelse av marihuana

"Jeg har alltid forsøkt å ha en god del kontanter med meg. Jeg liker tanken på å kunne redde meg selv."

NAVN: 	BILL GATES
DATO FOR ARRESTASJON	13. desember 1977
Anklagepunkt: 	Fartsovertredelse/kjøring mot rødt lys

NAVN: 	LARRY KING
DATO FOR ARRESTASJON
20. desember 1971
Anklagepunkt:
Grovt tyveri

I 1968 spilte Steve McQueen hovedrollen i filmen Bullittsom er kjent for sin utrolige biljakt, som regnes som en av de beste i filmhistorien. Fire år senere demonstrerte han imidlertid sine egne noe uberegnelige kjøreferdigheter da han ble stoppet i Anchorage i Alaska.
McQueen hadde kommet til byen på en fisketur sammen med sin venn, dokumentarfilmskaperen og surfeentusiasten Bruce Brown. På et tidspunkt under turen oppdaget lokalbefolkningen at McQueen kjørte en Oldsmobile Tornado i høy hastighet opp og ned hovedgaten. Det sies at han også skal ha tatt noen donuts.
Politiet kom til stedet og stoppet McQueen. De mistenkte at han hadde drukket, og ba ham om å gjennomføre en enkel edruelighetstest som gikk ut på å gå i en rett linje langs en veimerking.  I stedet valgte McQueen angivelig å slå en salto nedover linjen, og han strøk spektakulært på testen.
Han ble arrestert og tatt med til politistasjonen, og sørget for at hans "bad boy"-personlighet skinte igjennom på forbryterbildet, der han løftet fredstegnet og smilte trassig mens kameraet blinket.

NAVN: STEVE McDronning
DATO FOR ARRESTASJON
28. juni 1972
Anklagepunkt:
Hensynsløs kjøring

NAVN: 	Zsa Zsa Gabor
DATO FOR ARRESTASJON	14. juni 1989
Anklagepunkter: 	Overfall, kjøring uten førerkort og bæring av åpen alkohol

Da motorsykkelbetjenten Paul Kramer fra Los Angeles stoppet en Rolls-Royce for å ha kjørt med utgåtte nummerskilt den 14. juni 1989, hadde han ingen anelse om hvem som satt i bilen ... eller hva som ventet ham.
Bak rattet satt Zsa Zsa Gabor, skuespillerinnen og moteikonet som hadde medvirket i filmer som Moulin Rouge fra 1952 og 1958's Queen of Outer Space. Gabor kjørte av gårde, og Kramer forfulgte henne og tvang henne til å kjøre inn til siden igjen. Men det var det neste Gabor gjorde som gjorde arrestasjonen så beryktet. Da hun ble bedt om å gå ut av bilen for andre gang, slo hun Kramer i ansiktet.
Etter arrestasjonen ble Gabor stilt for retten i det som Los Angeles Times beskrev som "mindre en rettssak enn et sirkus". Under hele rettssaken så Gabor ut til å nyte hvert øyeblikk. Hun kom med ondskapsfulle angrep på Kramers privatliv både i retten og til pressen, blant annet antydet hun at han hadde en rekke hemmelige homofile elskere. Disse kommentarene var så vedvarende at dommeren truet med å holde henne i forakt for retten for å ha brutt en munnkurv.
Men Gabors bravuropptreden i retten var forgjeves, og hun ble dømt til tre dagers fengsel og 120 timers samfunnstjeneste. Hun ble også dømt til å betale 12 937 dollar i bøter og gebyrer og til å gjennomgå en psykiatrisk evaluering. Men det kanskje mest latterlige øyeblikket involverte ikke Gabor selv i det hele tatt. Tilskuere under rettssaken sa at de var vitne til en slåsskamp mellom en Gabor-imitator og en annen person fra publikum som bar en T-skjorte med påskriften "Hang Zsa Zsa".

Kunst

Kunsthistorie

LONDON

Fra teaterkrig
til hoffpolitikk,
avslør bylivet som inspirerte barden

Skrevet av Catharine Arnold

etmellom 1576, da det første teatret åpnet i London, og 1642, da Oliver Cromwell stengte teaterhusene, ble dramaet Englands fremste kunstform. The siste tiårene av Elizabeth 1.s regjeringstid var preget av en ekstraordinær oppblomstring av kreativitet, der dramaet ble den fremste formen for underholdning. Dette rike kulturlivet utviklet seg til tross for et stormfullt politisk scenario der dronningen ble utfordret av Frankrike og Spania, og katolske fraksjoner forsøkte å gjenopprette Englands religiøse allianse med Roma.
William Shakespeares skuespill gjenspeilte disse turbulente tidene, på steder som alle teatergjengere kjenner til, fra palassene Westminster, Whitehall og Hampton Court til Tower of London, som både var palass og fengsel og en skremmende påminnelse for alle som utfordret kronen.

Shakespeares London

Illustrasjon: Kevin McGivern

Tudortidens London
Shakespeares London var mindre enn dagens by, en kvadratkilometer med smale middelaldergater omkranset av den gamle romerske muren. På den andre siden av Themsen, som var full av svaner og båter og så ren at laksen svømte i den, lå Bankside, som lenge hadde vært forbundet med det lave livet med bordeller og bjørnehager, og som var en perfekt ramme for de nye teatrene. Old London Bridge spente over Themsen, og i den sørlige enden var de råtnende hodeskallene til mer enn 30 henrettede forrædere utstilt.
Londons gater var dominert av tavernaer, som holdt åpent hele dagen og langt på natt, og hvor noen av Shakespeares mest kjente skikkelser, som den unge prins Hal, den spankulerende Falstaff og Mistress Quickly, holdt til. Kroene spilte en viktig rolle i teaterets utvikling, for det var her de omreisende skuespillerne opptrådte, mens tilskuerne stimlet sammen foran en provisorisk scene eller stirret ned fra de øverste etasjene. Det var utformingen av disse tavernaene som inspirerte det første teatret i London.
Det første teatret
I 1576 fikk skuespilleren James Burbage den nye ideen om å vise et teaterstykke i et spesialbygget teaterhus, som bare var tilgjengelig for betalende publikum. Burbage, far til den berømte Shakespeare-skuespilleren Richard Burbage, viste at han trodde på en ny kunstform, og han fikk grundig rett.
Skuespilleryrket fikk legitimitet i løpet av 1570- og 1580-årene, da skuespillerne som streifet rundt på landeveiene i England, ble forvandlet fra rufsete vagabonder til elegant kledde "struttere" under beskyttelse av innflytelsesrike hoffmenn som jarlen av Leicester og lord Chamberlain. Det fantes ingen kvinnelige skuespillere - kvinner var forbudt ved lov å gå på scenen. Andre teatre fulgte snart etter, blant annet Rose, Swan og Curtain.
I teatret kolliderte to verdener: teaterhusets skimrende luftspeiling, med sine scener av mystikk og fantasi, og den kriminelle underverdenen, som også var bygget på bedrag. Mange av de involverte var sjanseløse aktører uten kunstneriske pretensjoner, som Philip Henslowe, impresarioen på The Rose. Han hadde startet sin karriere med å drive en bjørnehage og tjent seg rik på pantelån og prostitusjon. Han åpnet et bordell vegg i vegg med The Rose, innsatte datteren Joan som bestyrer, og hun ble senere pisket offentlig. Henslowe endte sine dager i drømmejobben, som kong James I's bjørnevokter.
Fra sin spede begynnelse ble drama snart den nye, spennende kunstformen. Teaterets popularitet skyldtes blant annet dronningen. Kultur var et av de særegne elementene i Elizabeth 1.s regjeringstid, og teaterbesøk var den ideelle måten for en ambisiøs hoffmann å vise seg frem på. London, med sin ungdommelige befolkning, var også det ideelle publikummet. I tillegg til Inns of Court, som var hjemsted for advokatstanden, og handelslaugene, hadde London en håpefull middelklasse og et uhørt stort antall unge mennesker. Disse livlige lærlingene, butikkarbeiderne og tjenestefolkene hadde penger i lomma og var ute etter å more seg. Av en befolkning på 200 000 betalte rundt 15 000 londonere i uken opp mot en penny, noen ganger en shilling, for å se en berusende kombinasjon av sensasjonelle historier, krigshistorier, uhyggelige tragedier og komiske innslag.
Shakespeare var en av mange skuespillere som kom for å søke lykken under teaterboomen, og han forlot kone og familie i Stratford-upon-Avon for å jobbe for Burbage ved teatret. Den forbitrede dramatikeren Robert Greene omtalte en gang Shakespeare som en "groom", noe som ga opphav til en teori om at hans første jobb i London var å "betjentparkere" hester ved teatret. Men Burbage innså snart at Shakespeare hadde et usedvanlig godt språk, og han begynte snart å arbeide side om side med eksisterende forfattere. Dramatikerne hadde en lav profil sammenlignet med skuespillerne, og de jobbet sammen, slik Hollywoods writers' rooms gjør i dag. Shakespeare brydde seg knapt om å kuratere sitt eget arbeid, og overlot det til sine skuespillerkolleger Hemmings og Condell, som publiserte skuespillene hans i ett posthumt bind, kjent som First Folioi 1623.
Teaterlivet
I den elisabethanske epoken var det direkte farlig å jobbe i teatret. Et eksempel på dette er Greene, den første profesjonelle forfatteren, som hadde eksamener fra både Oxford og Cambridge. Greene behandlet opprinnelig skuespillere med forakt, men han vendte seg til teatret for å skaffe seg inntekter og fikk stykker satt opp på The Rose. I 1592 kom komedien Broder Bacon og broder Bungay avlyst til fordel for Shakespeares historiske epos Harey den sjette. Enda verre var det, Harey spilte for fulle hus og slo kassarekord med 3,16 pund for 15 forestillinger, noe som tilsvarte 72 dagslønner for en faglært håndverker. Den ydmykede Greene spiste syltede sild og rødvin sammen med en venn, dramatikeren Thomas Nashe, før han skrev en ondskapsfull pamflett med tittelen Greene's Groats-Worth of Witte Bought With a Million of Repentanceder han advarte sine forfatterkolleger mot
"en oppkomling, en kråke, pyntet med våre fjær, som med sin Tygers hart pakket inn i en Players hyde ... i sin egen innbilning er den eneste Shake-scenen i et land."
Greene døde noen dager senere, så fattig at husverten måtte betale for likkledet hans, og ble udødeliggjort av Shakespeares kryptiske referanse i En midtsommernattsdrøm Drøm til "å lære sent avdøde i fattigdom".
Andre farer var pestutbrudd, som førte til at teatrene var "mørke" (stengt) i flere uker av gangen, og skuespillerne sto uten inntektskilde. Sensur var en annen fare, og myndighetene grep enhver unnskyldning for å stenge teatrene. Da lærlingene gjorde opprør etter en oppsetning av William Kemps A Knack to Know a Knave i 1594, skrev Londons borgermester til dronning Elizabeth og krevde at de "pestbefengte teaterhusene ble revet ned".
Det var svært lett for en forfatter å havne på feil side av loven.  I en tid da skillet mellom småkriminalitet og landsforræderi var svært utydelig, ble mange forfattere kastet i fengsel for å ha produsert en politisk satire. I 1597 slo dramatikeren Ben Jonson seg sammen med Thomas Nashe for å fullføre Nashes ondskapsfulle satire The Isle of Dogs. Tittelen refererte til en tidligere øy utenfor East End i London, som tradisjonelt huset kongens kenneler og tilbød gjeldsfrihet. Da stykket ble satt opp på The Swan, ble det ansett som så oppviglersk at teateret ble raidet, og Jonson og hans medskuespillere, Gabriel Spenser og Robert Shaw, ble kastet i fengsel. Nashe rømte til Norfolk, og alle eksemplarer av stykket ble ødelagt. To år senere brøt "teaterkrigen" ut.
Krigen mellom teatrene
Dette var en utveksling av ord, ikke slag. I 1599 forbød erkebiskopen av Canterbury, John Whitgift, og biskopen av London, Richard Bancroft, forfattere å publisere noen form for satirisk materiale, enten det var poesi eller prosa. Verker av Nashe, John Marston og Gabriel Harvey ble brent, og det eneste utløpet for satiren var teateret. Det oppsto en åndskamp mellom Jonson og hans rivaler Marston og Thomas Dekker. Marston startet fiendskapet i 1599 da han kritiserte Jonsons stolthet i Histriomastix. Jonson tok igjen med en parodi på Marstons grelle stil i Every Man Out of His Humour på slutten av samme år. Marston slo tilbake mot Jonson med Jack Drum's Entertainment (1600), fremført av en gruppe barneskuespillere, The Children of Paul's, og Jonson ble satirisert som en "Brabant Senior", en "hanrei" (det vil si at hans kone var utro). Jonson svarte med Cynthia's Revels(1600), spilt av et annet barneselskap, The Children of the Chapel. I dette stykket ble Marston satirisert som "Hedon", en "let vellystig festløve", mens Dekker fremsto som Anaides, "en underlig arrogant puff". Marstons svar på dette var Hva du vil(1601), og Jonson svarte med The Poetaster (1601), der Marston skildres i ferd med å spy opp alt sitt bombastiske språk. Satiromastix (1601) fullførte sekvensen, der Jonson hånes som "Horace", en arrogant hykler.
I ettertid var "teaterkrigen" mer å lignemer som en krangel i sosiale medier enn en ekte kontrovers. Hyppigheten stykkene ble vist med, sørget for at forfatternes navn forble i omløp, mens publikum ventet spent på neste episode av karakternedriving, akkurat som moderne seere gleder seg til neste episode av TV-serien Spitting Image. Shakespeare, som ikke var direkte involvert, ser ut til å hentyde til "War of the Theatres" i Hamlet:
Rosencrantz: Fauth, det har vært mye å gjøre på begge sider; og nasjonen holder det ingen synd å tjære dem til kontrovers: det var en stund ingen penger bud argument med mindre poeten og spilleren gikk til håndjern i spørsmålet.
Guildenstern: O, det har vært mye kast av hjerner.
Hamlet 2. akt, 2. scene, linje 362-9
Jonson hadde allerede overlevd verre ting. Den tidligere mureren og soldaten, som John Aubrey beskrev som "en stirrende Leviathan med et ansikt som lokket på en varmepanne og en forferdelig munn", hadde vendt fengselsstraffen etter The Isle of Dogs til effektiv bruk og styrket sitt rykte som en hard mann. i 1598 fikk hans Every Man in his Humour en positiv mottakelse Every Man in his Humourmen hans tidligere cellekamerat i Marshalsea, Gabriel Spenser, hadde utviklet et uforsonlig hat mot Jonson og sank dypere ned i drikken. Spenser var upopulær blant skuespillerne, og han hadde allerede ett dødsfall på samvittigheten. I 1596 hadde han stukket James Feake i øyet under et slagsmål. Feake døde i smerte tre dager senere. Spenser slapp unna henrettelsen, til tross for at han var anklaget for mord.
Om kvelden 22. september 1598 møtte Jonson Spenser i Hoxton Fields i Shoreditch, rett rundt hjørnet fra Curtain Theatre. Mennene kranglet, og Spenser utfordret Jonson til duell. Å slåss falt begge menn naturlig. Jonson hadde vært soldat, men som skuespiller hadde Spenser trent på kampscener. Alle engelskmenn hadde rett til å bære våpen, og dødelig sverdkamp var dagligdags, noe denne ordvekslingen mellom Mercutio og Tybalt i Romeo og Julie illustrerer:
Nei, det er ikke så dypt som en brønn og ikke så bredt som en kirkedør, men det er nok, spør etter meg i morgen, og du skal finne meg som en alvorlig mann.
Når det gjaldt våpen, var det knapt en rettferdig kamp. Spensers sverd var ti tommer lengre, men Spenser hadde drukket hele dagen, noe som ga Jonson overtaket. Mens Spenser vaklet rundt og viftet med sverdet, slo Jonson tilbake, og i løpet av få minutter lå Spenser død.
Til tross for at Jonson hevdet at han hadde handlet i selvforsvar, ble han arrestert, ført til Newgate-fengselet og siktet for drap. Til tross for sin genialitet så det ut til at Jonsons siste opptreden skulle bli på skafottet i Tyburn. Men livet hans ble reddet ved hjelp av "nakkeverset". Dette juridiske smutthullet gjorde det mulig for enhver mann med gode latinkunnskaper å unnslippe henrettelse med den begrunnelsen at han var geistlig og dermed immun mot verdslig lov. Jonson kom ut av Newgate med en "x" brennemerket på tommelen for å forhindre at han skulle ty til "nakkeverset" for andre gang. Brennemerket var en varig påminnelse om fengselsoppholdet, men han hadde i det minste sluppet unna med livet i behold, noe som var mer enn man kan si om Christopher Marlowe.
Prøvelsene
av Marlowe
Marlowe, en annen av mottakerne av Greenes døende tilråb, hadde tatt London med storm med Tamburlaineet epos om en gjeter som blir krigsherre. Han fulgte opp med Dr. Faustus, og publikum sverget i blinde på at levende djevler ble manet frem på scenen. Marlowe var en handlingens mann, akkurat som karakterene sine, og han levde farlig. Et mystisk fravær fra Corpus Christi College i Cambridge, da han skulle studere til den hellige orden, førte til at universitetet holdt tilbake hans mastergrad. Universitetsmyndighetene mottok deretter et strengt brev fra Privy Council, der det ble slått fast at Marlowe langt fra bare slappet av, men hadde reist utenlands i "Her Majesty's Service", noe som tydet på at han var spion. Marlowe ble mistenkt for å være en romersk-katolsk sympatisør, men ifølge Charles Nicholl i The Reckoning: The Murder of Christopher Marlowekan Marlowe faktisk ha spionert på sine medstudenter.
Marlowe fortsatte å være en "person av interesse", og holdt seg i kontroversielt selskap. Han tilbrakte tid sammen med sir Walter Raleigh, en annen av Elizabeths tidligere favoritter som hadde blitt sendt til Tower of London. Raleigh var sentral i en gruppe kjent som "Nattens skole", som møttes til filosofisk og vitenskapelig debatt inspirert av renessansen, men som av myndighetene ble ansett som mulige ateister.
I London hadde Marlowe delt losji med Thomas Kyd, forfatteren av Den spanske tragedie. De var venner, og med tanke på Marlowes åpne homoseksualitet muligens mer enn det. I 1593 ble Kyds rom ransaket, og myndighetene fant en side fra en brosjyre som fornektet Kristi guddommelighet. Da Kyd ble bedt om å forklare hvor dette kompromitterende dokumentet kom fra, kunne han bare fortelle inkvisitorene at Marlowe hadde etterlatt det to år tidligere. Kyd ble torturert for å få tak i dette "beviset", så ettertiden skulle ikke dømme ham for hardt.
Den 18. mai 1593 ble det utstedt en arrestordre på Marlowe, og anklageskriftet mot ham ble ansett som så viktig at en kopi ble sendt til dronningen. I tillegg til noen blasfemiske kommentarer om Kristus og den hellige familie, er det andre uttalelser som klinger av Marlowes autentiske stemme, blant annet observasjonen om at "alle som ikke elsker tobakk og gutter, er dårer".
Marlowe ble stilt for Privy Council den 18. mai, hvor han ble løslatt mot kausjon. I motsetning til Kyd ble Marlowe verken torturert eller varetektsfengslet; han ser ut til å ha blitt behandlet mer som et vitne enn som en forbryter.
Den 30. mai var Marlowe fortsatt løslatt mot kausjon da han takket ja til en invitasjon til å spise middag med tre menn hjemme hos Mistress Eleanor Bull i Deptford. Mistress Bull var en respektabel enke som lot huset sitt bli brukt som en privat spiseklubb, og invitasjonen hadde kommet fra tre bekjente som ble antatt å være spioner: Ingram Frizer, Nicholas Sheres og Robert Poley. Marlowe hadde nok sine tvil om møtet, men dro likevel til Deptford og spiste middag med de tre mennene. Etter middagen gikk de ut i hagen og drakk vin mens de diskuterte. Rundt klokken seks om kvelden troppet alle fire inn i huset igjen og spiste kveldsmat - fisk i en "kiste" som fru Bull hadde tilberedt til dem. Hva som deretter skjedde, har det vært spekulert på i århundrer. På et tidspunkt kom det til en voldsom krangel, og Marlowe ble stukket i hodet. Dolkens blad trengte inn i øyet hans, og ifølge rettsmedisineren "døde nevnte Christopher Marlowe øyeblikkelig". Rettsmedisineren fortsatte med å nedtegne dommen om at Frizer hadde knivstukket Marlowe i selvforsvar etter en krangel om regningen - "the reckoning" - en versjon av hendelsene som har vært omstridt i mange år.
Med tanke på Marlowes forbindelser til de hemmelige tjenestene og hans hittil så sjarmerende liv, virker det som om bråket om regningen bare var et skalkeskjul for en avbrutt operasjon, slik Nicholl antyder. Kanskje hadde møtet hos Mistress Bull inneholdt et tilbud om å frafalle anklagene mot et siste oppdrag. Noen har til og med antydet at Marlowe iscenesatte sin egen død og rømte til Italia. Det får vi aldri vite.
Dagen etter sin død ble Marlowe begravet på kirkegården i Deptford. Et ekko av hans skjebne kan høres i den kryptiske henvisningen til "et stort oppgjør i et lite rom" i Shakespeares Som du vil.
The Globe
I motsetning til Marlowe forble Shakespeare engasjert i sitt håndverk, og han overvant en stor hindring. Etter Burbages død i 1597 truet eierne av tomten der teatret sto, med å rive det. Burbages sønner, Richard og Cuthbert, demonterte teatret, og sammen med en hær av frivillige, deriblant en "WS", fraktet de tømmeret over Themsen. Der, nær Maiden Lane i Southwark, ble det gjenoppbygd, og som Globe ble det Londons mest berømte teater. Her ble noen av Shakespeares største stykker satt opp, fra Henrik V til Hamlet. Men på Petersdagen i 1613 inntraff tragedien under en oppsetning avrmance av Henrik VIII. En gnist fra en kanon satte fyr på stråtaket, og Globen brant ned til grunnen. Ingen kom til skade, selv om en manns bukser tok fyr og måtte slukkes med et krus øl.
Til tross for dette forferdelige tilbakeslaget ble Globe gjenoppbygd, men Shakespeare ble eldre og tilbrakte mindre tid i London. Han døde i Stratford i 1616, kort tid etter en bursdagsmiddag der Jonson deltok.
Hvis Greene hadde hatt til hensikt å forbanne Shakespeare i A Groat's Worth of Wit, slo det tilbake. Greene døde i fattigdom, Marlowe ble myrdet, og Nashe forsvant ut av syne rundt 1600. Det mest overraskende av alt var at Jonson endte sine dager som Poet Laureate og ble begravet i Westminster Abbey. Ikke dårlig for en murer med et ansikt som en varmepanne. Etter Shakespeares død skrev Jonson en gravskrift der han hyllet Shakespeare som "tidsånden", som overstrålte Kyd, og "Marlowes mektige replikk: Han var ikke av en tidsalder, men for all tid!"

Robert Greene omtalte en gang Shakespeare som en "groom", noe som ga opphav til en teori om at hans første jobb var å "betjene parkeringshester

TOPP Elisabet 1. ser på Lord Chamberlain's Men. Under Elizabeths regjeringstid besøkte folk fra alle sosiale lag teatret
OVER Det var forbudt for kvinner å opptre på scenen, så de kvinnelige rollene ble spilt av gutter og unge menn
NEDERST Utsikt over City of London etter den store brannen

TOPP Åtejakt på bjørn i en ring, slik det ble praktisert i det elisabethanske England. Ringenes utforming var en forløper for teateret
OVER Den døende Robert Greene, allerede ikledd likkledet, håner William Shakespeare som en "oppkomling

nedenfor Shakespeare avbildet nær vannmøllene nedenfor London Bridge

timeline av shakespeare

Viktige hendelser i skaldens liv

1564

William Shakespeare blir født i Stratford-upon-Avon som sønn av John Shakespeare og Mary Arden.

1568

John Shakespeare blir høyfogd i Stratford.

1572

John Shakespeare ble siktet for ulovlig ullhandel og satt i gjeld.

1582

William Shakespeare, 18 år gammel, gifter seg med Anne Hathaway, 26 år gammel.

1583

William og Anne ønsker datteren Susannah velkommen.

1585

Tvillingene Judith og Hamnet blir født i Shakespeare-familien.

c.1590

Shakespeare skriver The Taming of the Shrew i denne perioden.

1592

Shakespeare nevnes første gang i London i en pamflett utgitt av Robert Greene.

1594

Shakespeare starter teatergruppen Lord Chamberlain's Men sammen med Richard Burbage og Will Kempe.

1595

En midtsommernattsdrøm, Romeo og Julie og Richard II er alle antatt å ha blitt skrevet rundt 1595 og 1596. Kong Johan, Kjøpmannen i Venezia og flere følger.

Da The Isle of Dogs ble satt opp, ble den ansett som så oppviglersk at teateret ble utsatt for razzia

under til venstre Etter hvert som karrieren blomstret, ble Shakespeare en velkjent skikkelse i Londons gater
NEDERST Dramatikeren Ben Jonson startet livet som murer og endte opp som Poet Laureate
NEDERST Illustrasjon av et tidlig elisabethansk teater fra ca. 1570 - 1629. Legg merke til at publikum står oppreist

Alle bilder: © Alamy. Kartillustrasjon: Abbi Castle

1

Red Bull Red Bull

clerkenwell

Saint John's Gate

2

holborn

ny port

fleetstreet

ludgate

Viktige steder

Viktige bygninger på Shakespeares tid

bishopsgate Street

8

Teateret Teater

7

Forhenget Gardin

shoreditch

myrområder

krøplingegate

moorgate

aldersgate

Guildhall

5

biskopsporten

cheapside

WESTcheap

cornhill

bymur

whitechapel

aldgate

4

Saint Paul's Cathedral

6

3

Blackfriars

9

The Svanen

10

Bull Ring

Bankside

Thames Street

11

12

Håpet håp

The rose

13

The globe

The Royal Exchange

Eastcheap

14

London
Broen

Fenchurch

16

Tårnet Tårnet av London

elven Themsen

Southwark

The Clink

15

The Red Bull
Et utendørsteater som mellom 1604 og 1642 satte opp skuespill av Queen Anne's Men, Prince Charles' Men og The Red Bull Company.

Saint John's Gate
Denne porten står fortsatt i dag, og på Shakespeares tid var dette stedet der "Master of Revels", som hadde ansvaret for å sensurere skuespill i London, holdt til.

Blackfriars
Blackfriars hadde to innendørs teatre. Det første var i drift fra 1576-84, det andre satte opp stykker fra 1596 til 1642. Flere velstående gjester gikk på innendørsforestillingene.

Saint Paul's Cathedral
Interessant nok var det et teater knyttet til dette prestisjefylte stedet. St Paul's Playhouse delte grense med den gamle kirken. Det var i drift fra 1575 til 1606.

Guildhall
Guildhall er en av de eldste bygningene som fortsatt står i London, og det var her mange betalte skatten sin. Det tilstøtende biblioteket viste nylig en kopi av Første folio.

Den kongelige børsen
Den opprinnelige Royal Exchange ble åpnet av dronning Elizabeth I i 1571 som et handelssted, men brant ned i den store brannen i 1666.

The Curtain
Dette runde utendørsteatret var et av de første i London, og var i drift fra 1577 til 1625. Det satte opp Shakespeares verk fra 1597-99.

Teateret
Dette var det første spesialbygde, tidligmoderne teaterhuset som ble bygget i London, og huset Chamberlain's Men (senere King's Men). Det var i drift fra 1576-98.

The Swan
Dette runde teatret ble åpnet av Francis Langley, og var det andre som ble plassert på Bankside, noe som viste seg å være en vellykket plassering. Det var i drift fra 1595 til 1628.

Bull Ring
Som navnet antyder, var dette stedet for okse- og bjørnefangst, men det fungerte også som teater. Blodsportene ble til slutt forbudt i 1835.

The Hope
The Hope var det siste av utendørsteatrene på Bankside som ble bygget, og det var både et bjørneteater og et teaterhus. Det var i drift fra 1614-42.

The Rose
Dette teateret var det første på sørsiden av elven. Det ble åpnet av Philip Henslowe og var i drift fra 1587 til 1604.

The Globe
Det berømte Globe ble åpnet i 1599 og var i drift frem til 1642, og var hjemsted for Shakespeares egne Chamberlain's Men (senere King's Men fra 1603).

London Bridge
På Shakespeares tid var broen dekket av bygninger, og den var den viktigste innfallsporten til City of London for reisende.

The Clink
Clink er et fengsel som kan dateres tilbake til kong Stefan, og hvor en rekke religiøse separatister og radikale ble fengslet i den elisabethanske epoken.

Tower of London
Tower er et tilbakevendende sted i Shakespeares skuespill, og her ble en rekke kongelige fanger og henrettelser gjennomført før og etter Shakespeares tid.

1596

Hamnet dør 11 år gammel mens Shakespeare er i London. Samme år får Shakespeare-familien et våpenskjold.

1597

William Shakespeare kjøper New Place, den største boligen i Stratford-upon-Avon. Love's Labour's Lost blir fremført for Elizabeth I.

1599

Globe-teateret med plass til 3000 tilskuere blir åpnet. Julius Cæsar blir skrevet og fremført dette året.

1600

Shakespeare skriver Hamlet.

1601

Williams far John Shakespeare dør.

1603

Kong James blir den nye beskytteren av Shakespeares teatertrupp og gjør dem til King's Men.

1604

Othello får sin første oppførelse, selv om den kan ha blitt skrevet tidligere.

1605

Kong Lear blir skrevet og fremført året etter.

1606

Shakespeare antas å ha skrevet Macbeth dette året, med hentydninger til den nye kongen.

1608

The King's Men opptrer på Blackfriars, deres første innendørsspillested, noe som muliggjør forestillinger året rundt. Mary Arden dør også dette året.

1613

Globe-teateret brenner ned etter at en kanon går av under en forestilling av Henrik VIII.

1616

William Shakespeare dør i Stratford-upon-Avon i en alder av 52 år.

Dramatikeren Ben Jonson sto overfor henrettelse etter å ha drept en mann, men
livet hans ble reddet av "nakkeverset

ØVERST TIL VENSTRE En typisk bindingsverksbygning fra Londons elisabethanske gater
over Shakespeare ble hyllet som "tidens ånd" av dramatikerkollegaen Ben Jonson

Spillerne

Hvem er hvem i Shakespeares verden

Christopher Marlowe
1564-93
Marlowe var kjent for å være impulsiv og flamboyant, og var en av Tudor-tidens største skikkelser i London. Han konspirerte med katolikker mot Elizabeth I, ble en konfidensiell informant for regjeringen, skrev om uoverensstemmelser i Bibelen og ble til slutt funnet myrdet i 1593. Han var også en av landets mest berømte dramatikere.

Ben Jonson
1572 - 1637
Jonson begynte i arbeidslivet som murer før han gikk inn i militæret. Etter dette ble han med i en skuespillertrup og begynte å skrive. Han ble god venn med Shakespeare, og gjorde ham til gudfar for sønnen sin, men hans hissige temperament fikk ham i trøbbel, noe som førte til at han drepte en skuespiller i 1598. Han fortsatte imidlertid sin karriere som dramatiker og poet, og gjenvant hoffets gunst frem til Karl 1. overtok tronen.

Thomas Dekker
1572 - 1632
Dekker var en venn og rival av Ben Jonson, som skrev konkurrerende satiriske versjoner av hverandre, og han var også inn og ut av gjeldsfengsel i løpet av sin karriere. Selv om han i 1599 avsluttet sin karriere med skuespillet The Shoemaker's Holiday som ble fremført for Elizabeth I i julesesongen, hadde han påbegynt det i Ludgate-fengselet. Han hevdet å ha skrevet godt over 200 skuespill, men dessverre er det meste av det han skrev, gått tapt.

Francis Beaumont
c.1584 - 1616
Beaumont så i utgangspunktet ut til å følge sin far inn i advokatyrket, men da han flyttet til London etter farens død, ble han grepet av forfatterbasillen. Sammen med John Fletcher gjorde Beaumont seg bemerket som komedie- og tragedieskribent. De begynte å skrive for kongens menn, og det kan godt hende at Shakespeare overvåket arbeidet deres. Beaumont giftet seg i 1613 og sluttet å skrive.

John Fletcher
1579 - 1625
Den andre halvparten av makkerparet Beaumont/Fletcher skal ha skrevet minst 52 skuespill sammen. Shakespeare må ha likt Fletchers bidrag, siden han samarbeidet med ham om sine siste skuespill, Cardenio, Kong Henrik 8.s liv og The Two Noble Kinsmen mellom 1613 og 1614. Han døde under pesten i 1625.

Philip Massinger
c.1583 - 1640
Massinger, en annen av Fletchers samarbeidspartnere, kom inn på Londons teaterscene rundt 1613 etter å ha blitt løslatt mot kausjon fra gjeldsfengselet av Philip Henslowe, teaterimpressarioen. Han fikk tidlig meritter ved å arbeide med andre forfattere som Fletcher og Dekker, før han begynte å skrive sine egne produksjoner. Etter Fletchers død overtok Massinger som hoveddramatiker for The King's Men, og arvet Shakespeares gamle kompani.

rett Publikum hevdet at de så djevler live på scenen under en oppsetning av Christopher Marlowes
Dr. Faustus

igjen
Den spanske tragedie av Thomas Kyd lanserte en bølge av blodige hevndramaer

øverst til venstre De travle gatene nær Themsen var fulle av potensiell inspirasjon
ØVERST Christopher Marlowe, forfatter og spion, ble knivstukket til døde under mystiske omstendigheter
OVER Thomas Dekkers The Bellman of London portretterte byens mange tyver og tiggere
under til høyre  Shakespeares komedie En midtsommernattsdrøm ble en stor suksess

Globe-teateret brant ned til grunnen
til grunnen da en kanon satte fyr på taket

OVER En viktoriansk illustratør har tegnet et bilde av Shakespeares Globe
under Shakespeare slik han fremstår i Første folio (1623), en samling skuespill som ble utgitt etter hans død

Les mer om Shakespeares liv i nummer 145 via vårt digitale arkiv

Poet fra borgerrettighetsbevegelsen

Forfatteren, essayisten, dramatikeren, poeten, aktivisten og humoristen brukte sitt arbeid til å utfordre fordommer

"En kunstner er en slags emosjonell eller åndelig historiker. Hans rolle er å få deg til å innse undergangen og æren ved å vite hvem du er og hva du er. Han må fortelle, fordi ingen andre kan fortelle, hvordan det er å være i live."
- James Baldwin

A

om skeiv svart mann født i USA på 1920-tallet opplevde James Baldwin mye hat og diskriminering. Han var både romanforfatter, essayist, dramatiker og poet, og helt fra starten brukte han skrivingen til å utforske og utfordre vanskelige temaer, både personlig og sosialt. Hans første roman, Go Tell fra 1953 Gå og fortell It On The Mountaintok for seg både religion og hans egen problematiske oppvekst, mens den andre, Giovanni's Room fra 1956, tok for seg Giovanni's Roomfra 1956 utforsket det tabubelagte temaet homoseksuell romantikk. Men kanskje mest bemerkelsesverdig er det at han gang på gang brukte pennen som et middel til å konfrontere det han kalte "rasemarerittet" som plaget Amerika. Men Baldwins ettermæle er langt mer enn bare ordene hans. Han arbeidet sammen med borgerrettighets mbevegelsen, deltok i marsjen mot Washington i 1963, reiste mye, underviste og levde livet fullt ut. Men denne eksepsjonelle historien begynner i en helt vanlig gate i Harlem..

INTERVJUERTE

© Herb Boyd

Herb Boyd
Herb er journalist, forfatter, lærer og aktivist. Han er forfatter av Baldwin's Harlem: En biografi om James Baldwin, tilgjengelig fra Atria Books, i tillegg til andre verk som Black Detroit: A People's History of Self-Determination (Amistad, 2017) og den prisbelønte antologien Brotherman (One World, 1996), redigert sammen med Robert L. Allen.

justin Clynes

Matt Brim
Matt er professor i skeive studier ved Centre for LGBTQ Studies ved City University of New York. Han er forfatter av James Baldwin og den skeive forestillingen (University of Michigan Press, 2014) og Poor Queer Studies: Confronting Elitism in the University (Bloomsbury, 2020).

Hovedbilde: © Alamy

Baldwins bokhylle

Giovannis rom
1956
Baldwins andre roman var kontroversiell på grunn av sin behandling av homoseksuelle temaer. Romanen handler om David, som etter at kjæresten reiser til Spania, blir alene igjen i Paris. Han innleder et forhold til den italienske bartenderen Giovanni, men romansen ender i tragedie fordi David ikke klarer å forsone seg med sine egne følelser.

Ingen navn i gata
1972
Baldwins fjerde memoarer reflekterer over drapet på Martin Luther King King, hans enorme sorg over tapet og hans egne følelser i forhold til borgerrettsbevegelsen. He også tar også for seg en rekke andre innflytelsesrike personer og øyeblikk, deriblant Malcolm X, Francisco Franco, Frihetsmarkeringene og McCarthyismen.

Fem av forfatterens mest minneverdige litterære verk

En poets fødsel
Baldwin ble født den 2 August 1924 på Harlem Hospital, New York City. I tre år oppdro moren Emma Beardis-Jones den unge gutten alene, samtidig som hun jobbet som renholder. Hun hun avslørte aldri navnet på hans biologiske far, og da James var rundt tre år gammel år gammel giftet hun seg med David Baldwin, en Baptistpredikant fra New Orleans.
Mens Baldwins forhold til moren var varmt og kjærlig, var forholdet til stefaren (som han ofte omtalte som sin far) mildt sagt anstrengt. I Notater Of A Native Son, han beskrev ham som "ubeskrivelig grusom i sitt personlige liv" og den "mmest bitre mann jeg noen gang har møtt." Men Baldwin uttalte også at farens rase hadde "vært årsak til mye ydmykelse, og den hadde satt dystre grenser for hans liv."
Det var ingenting i Baldwins bakgrunn som tydet på at han skulle bli en av det 20. århundrets mest toneangivende stemmer. "Kanskje kan vi ikke forstå hvordan et barn som ikke burde være i stand til å gjøre det James Baldwin gjorde, gjør detgjør det", sier Matt Brim, forfatter av James Baldwin og den skeive fantasien. "Og kanskje er det det som kalles genialitet. For han var et utrolig individ som skapte en vei der det ikke fantes noen."
Fra tidlig alder slukte han historier og utviklet en lidenskap for kultur. "Det er i hvert fall ingen sikre tegn på at han var litterært anlagt, selv om det ikke er mulig å avgjøred om det ikke fantes andre steder i hans arvemasse," sier Herb Boyd, aktivist og forfatter av Baldwin's Harlem: En biografi om James Baldwin. "Da han ble voksen, hadde han et knippe lærere og rådgivere som introduserte ham for kunst, litteratur og film." En av disse, skolelæreren Orilla Miller, tok ham med på utflukter til teater og kino, mens Baldwin selv hevdet at han hadde lest alle bøkene på det lokale biblioteket.
Likevel førte stefarens innflytelse til at Baldwin arbeidet som tenåringspredikant fra han var 14 til 17 år gammel - noe han skulle komme til å utforske i Go Tell It On The Mountain. Ifølge National Museum of African American Culture skulle hans "korte erfaring i kirken få en vedvarende innvirkning på hans retoriske stil og på temaene, symbolene og de bibelske allusjonene i hans forfatterskap."
En forfatters vei
I 1943 døde David Baldwin av ttuberkulose. Han hadde tilbrakt året før sin død på en psykiatrisk institusjon etter å ha lidd av tiltagende paranoia. Mot slutten av livet var han blitt overbevist om at hans egen familie sto bak et komplott for å forgifte ham. På dagen for farens død, Baldwin, nå 19 års gammel, også vitne til fødselen av sitt åttende søsken.
Baldwin hadde lenge jobbet hardt for å forsørge sin store familie. Nå tok han den vanskelige beslutningen om å droppe college for å tjene til livets opphold. På dagtid jobbet han med en rekke småjobber jobber, som kjøttpakker eller på byggeplasser. Om natten arbeidet han med å skrive om natten, noen ganger gikktil daggry. Dette ble starten på en vane som skulle følge ham resten av livet. "I skriver om natten. Etter at dagen er over, og kveldsmaten er spist, begynner jeg, og jobber til tre eller fire om morgenen," Baldwin fortalte senere The Paris Review.
I 1944 møtte Baldwin den afroamerikanske forfatteren Richard Wright, kjent for romanen Native Son fra 1940 Native Son. Wright ble fascinert av den håpefulle forfatterspiren og fungerte som en mentor for den unge mannen. Fire år senere hjalp han ham med å sikre seg et livsforvandlende stipend som gjorde det mulig for ham, 24 år gammel, å flytte til Paris og begynne arbeidet med sin første roman. De to skulle senere bli uvenner etter Baldwins kritikk av Wrights arbeid, og ble ikkeforsonet ved sistnevntes død i 1961.
I Paris og Sveits skrev Baldwin i løpet av fem år på sin første roman, den tidligere nevnte Go Tell It On The Mountain. Disse første årene i Europa ga Baldwin smaken på utenlandsreiser, og de påfølgende 40 årene av Baldwins liv ble tilbrakt i utlandet, først og fremst i Europa, men senere også i Tyrkia.
"Utenlandsoppholdene spilte en avgjørende rolle for hans personlige, litterære og politiske utvikling", sier Boyd. "Frankrike, og psærlig Paris, frigjorde ham på en rekke måter, og frigjorde ham fra de begrensningene han var pålagt i USA."
Giovannis rom
I 1956 slapp Baldwin løs sin andre roman, Giovanni's Room, ut i verden. Historien var kontroversiell av flere grunner, men først og fremst fordi den fortalte en historie om undertrykt seksualitet. Den inneholdt heller ingen svarte karakterer, noe som noe som bekymret hans vanlige forlegger Knopf. Ifølge New Yorkerinformerte de Baldwin om at han var en "negerforfatter" som "ikke har råd til å fremmedgjøre dette publikummet", og at de ikke ville utgi Giovanni's Room "som en favour" .
Men Baldwin avviste ofte at romanen handlet om homofili.
"Dette er en roman om hva som skjer når man ikke klarer å elske," Forklarer Brim. "Det er en slags universalisperspektiv som han prøvde å få frem. Han brukte historien om David og Giovanni som et universeltspoetisk. Det var hans filosofi."
Til tross for kontroversene ble boken en suksess og fikk gode anmeldelser. Av Giovanni's Roomuttalte Baldwin senere: "Hvis jeg ikke hadde skrevet den boken, ville jeg sannsynligvis ha måttet slutte å skrive helt." Men hva med Baldwins egne holdninger til seksualitet? Til tross for at Baldwin var åpen om sin egen skeivhet, omtalte han aldri seg selv som homofil, og om ordet homoseksuell uttalte han: "Tet dekket ikke helt det jeg begynte å føle. Selv da jeg begynte å innse ting om meg selv, om hvem jeg var og hva jeg kunne komme til å bli, var det fortsatt veldig personlig, helt personlig."
"Baldwin hadde en filosofi om sin egen identitet, at den skulle bæres som en løs kappe", sier Brim. "Han var svært bevisst på sine mange identiteter, subjektiviteter og posisjoneringer, først og fremst gjennom rase og klasse. Hans livslange prosjekt var å lete etter navnet sitt, å lete etter identiteten sin."
Å være vitne til historie
Men til tross for hans voksende suksess som romanforfatter hendelser i hjemlandet skulle snart få ham til å forlate sitt nyvunne hjem og vende tilbake til USA. "Han fant det nødvendig å forlate Frankrike og engasjere seg personlig i Civil Rrettigheter mbevegelsen", forklarer Boyd.
Baldwin kom tilbake til USA i 1957, og hans første mål var en reise dypt inn i hjertet av den amerikanske South. Her møtte han borgerrettslederen Martin Luther King for første gang, selv om de to skulle få et turbulent forhold. I løpet av denne tiden skrev han også to artikler, A Hard Kind of Courage og Et brev fra sørstatenesom begge senere ble trykt på nytt i hans andre essaysamling, Nobody Knows My Name: Flere notater fra en innfødt sønn, i 1961. Den første var Baldwins beretning om sitt møte med Gus Roberts, et av de første svarte barna som gikk på en skole som tidligere bare hadde-hvit skole. Til tross for det til tider urovekkende ved besøket, skulle Baldwin vende tilbake til sørstatene mange ganger.
Når Baldwin diskuterte sitt forhold til borgerrettighetsbevegelsen, foretrakk han å betrakte seg selv som et vitne. Som forfatter mente han at hans rolle var å dokumentere kampen og sørge for at den kom på trykk. Ved utgivelsen av Nobody Knows My Nameskrev King til Baldwin og roste hans evne til å presentere fakta på en korrekt måte: "Din analyse av problemet er alltid kreativ og gjennomtrengende. Din ærlighet og ditt mot til å fortelle sannheten til hvite amerikanere, selv om det gjør vondt, er svært imponerende."
Men Baldwin nøyde seg ikke med å observere. To år etter utgivelsen deltok Baldwin i den historiske marsjen mot Washington. Han reiste også rundt i USA, samt til Paris og London, og holdt foredrag, og opptreopptre på TV og møtte (sammen med andre svarte forfattere og intellektuelle) Robert F. Kennedy. Dessverre ble Baldwin ikke invitert til å tale verken under marsjen mot Washington eller Selma-marsjen. Ifølge det Nasjonalmuseet for afroamerikansk historie og kulturvar dette sannsynligvis på grunn avpå grunn av homofobien i bevegelsen.
Ilden neste gang
Da Baldwin ble en suksessfull romanforfatter, hadde han allerede gjort seg bemerket som journalist og essayist. Hans første essaysamling, Notater Of A Native Sonhadde blitt utgitt i 1955 og høstet stor anerkjennelse. Gjennom hele sin karriere skrev han en rekke essays, mange med fokus på rasespørsmål i USA.
Baldwins kanskje mest kjente faglitterære verk er The Fire Next Timesom ble utgitt i 1963. Boken består av to essays, Mitt fangehull er rystet: Et brev til min nevø på hundreårsdagen for frigjøringen og Nede ved korset: Brev fra en region i mitt sinn. Som tittelen på førstnevnte antyder, var det opprinnelig et brev skrevet til Baldwins 15-år gamle nevø og publisert i Progressive magazine. Det er en tøff og rå diskusjon om utfordringene en ung svart mann står overfor, men den er også rørende.
The Fire Next Time førte Baldwin til en berømmelse som hans tidligere verker ikke hadde klart å oppnå. Til tross for at han ofte betraktet seg selv først og fremst som romanforfatter, førte bokens suksess til at han i publikums øyne nå først og fremst var essayist. "Kraften i essayene hans er udiskutabel," Brim siers. "Det er ikke bare kraften i ideene hans, men også uttrykket hans i disse essayene som jeg mener gjør dem virkelig tidløse. Han er en av det 20. århundrets store essayister og polemikere."
Arv og lessenser
Baldwin tilbrakte store deler av sine siste år i St Paul de Vence i Sør-Frankrike, paul de Vence i Sør-Frankrike, der han til slutt sluttet å vandre og kjøpte seg et lite steinhus. De neste 16 årene fortsatte han å skrive, men brukte også mye tid på å undervise og holde foredrag i USA. Den 1. desember 1987 han døde han 63 år gammel i sitt hjem av magekreft.
Nesten 40 år har gått siden hans død, men stemmen hans fortsetter å gi gjenklang. "La meg avslutningsvis si," sierboyd, "at James var en klar røst for sitt folk og for alle tenkere som er opptatt av kampen for total frihet og ytringsfrihet. Han var en sterk skribent, en dyp tenker, med en uslukkelig tørst etter kunnskap og visdom. Han kan etterlignes, imiteres, men aldri kopieres."
Dessverre trenger man bare å se på nyhetene for å innse at det fortsatt er mye Baldwin kan lære oss om oss selv og hverandre. Likevel er det et bevis på hans genialitet at mye av det han skrev, fortsatt er dyptpløyende og virkningsfullt den dag i dag. Det er en råhet og ærlighet i alle verkene hans som ikke bare gjenspeiler de vanskelige tidene han levde i, men som også sier mye om kjærlighet, liv og tap. Det er både personlig og samtidig universelt.
"Du tror at din smerte og din hjertesorg er uten sidestykke i verdenshistorien, men så leser du", sier Baldwin. "Det var bøkene som lærte meg at de tingene som plaget meg mest, var de samme tingene som forbandt meg med alle de menneskene som var i live, som noen gang hadde vært i live."

Bokomslag kilde: Amazon x5

Hvis Beale Street kunne snakke
1974
Handlingen utspiller seg i Harlem, Hvis Beale Street kunne snakke er både en romanse og en fortelling om lidelse og hjertesorg. Den forteller om en kjærlighetshistorie som utvikler seg mellom en ung svart kvinne, Tish, og en ung Black mann, Fonny. En tragedie inntreffer imidlertid da en korrupt politimann feilaktig anklager Fonny for voldtekt.

Rett over hodet mitt
1979
Baldwins siste roman ier en episk fortelling om livet til en vennegjeng og vender tilbake til noen av temaene fra hans tidligere verker. Den dekker 30 vennene begynner å forkynne i kirker i Harlem, men må gjennom en malstrøm av krig, vold og incest, samtidig som de er vitne til historiske hendelser som kampen for borgerrettigheter.

Bevis på ting som ikke er sett
1985
Et av Baldwins siste verk, Beviset på ting som ikke er sett ier et essay som fokuserers på barnemordene i Atlanta i 1979-81. Baldwin undersøker imidlertid ogsås baldwin går imidlertid også dypere, og undersøker rasespørsmål i området og i USA som helhet.

James Baldwin

"Det var ingenting i James Baldwins bakgrunn som tydet på at han skulle bli en av det 20. århundrets mest toneangivende stemmer"

Nedenfor til venstre Baldwin sammen med skuespiller Diana Sands og regissør Burgess Meredith etter premieren på skuespillet hans i 1964 Blues for Mr Charlie
under midten Baldwin sammen med aktivistkollega Bayard Rustin. På grunn av sin homoseksualitet fikk de forbud mot å tale under marsjen mot Washington i 1963
NEDERST Baldwin, fjerde fra venstre, deltar i borgerrettighetsmarsjen fra Selma til Montgomery

Nedenfor til venstre Baldwin avbildet i sengen i 1963 sammen med sin elsker Lucien Happesberger
NEDERST til høyre I sitt hjem i Sør-Frankrike i 1983

Malcolm, Martin
& James

James Baldwins forhold til Malcolm X og Martin Luther King var komplekst. It ikke bare endret seg ikke bare etter hvert som han ble kjent med begge lederne, men også etter hvert som deres egne synspunkter og meninger endret seg og utviklet seg.
Baldwin var kjent for å ha et vennskap med King og hadde dyp respekt for borgerrettslederen. Men i løpet av årene var de imidlertid uenige i enkelte saker. Det er også mulig at Baldwins seksualitet, i likhet med Kings forhold til aktivistkollegaen Bayard Rustin, også kan ha fremmedgjort ham en smule. Baldwin ble ikke invitert til å tale under marsjen mot Washington, og King skal ha uttalt at forfatteren var "for provoserende".
Baldwins forhold til Malcolm X ble også endret seg  etter sistnevntes hjemkomst fra Mekka. Dette var et viktig øyeblikk i Malcolm Xs liv, der hans synspunkter myknet noe, ettersom han ble overbevist om islams evne til å forene mennesker av ulike raser. Malcolm X skal ha fortalte Baldwin: "Jeg er revolusjonens kriger, og du er poeten."
"James var venn og medarbeider med begge lederne, Martin kanskje mer enn Malcolm", forklarer Boyd. "Det var først etter at Malcolm forlot NOI [Nation of Islam] at James fant Malcolm litt mer tilgjengelig. Han forsøkte å sette seg inn i Malcolms liv og ettermæle under arbeidet med et filmmanus, men det ble aldri noe av. Det var lettere for ham å forholde seg til Martin på grunn av hans lederskap i Civil Rights-bevegelsen, som fanget James' oppmerksomhet på midten av sekstitallet og begynnelsen av syttitallet."

Baldwin var sterkt involvert i borgerrettsbevegelsen på 1960-tallet - men hvordan var hans forhold til dens ledere?

"Dessverre trenger man bare å se på nyhetene for å innse at Baldwin fortsatt har mye å lære oss om oss selv og hverandre."

OVER Baldwins leksjoner fortsetter å inspirere. Dette bildet ble tatt under en demonstrasjon etter skytingen av Akai Gurley i 2014
til venstre Mot slutten av livet brukte han mye av tiden sin på å holde foredrag og undervise

Kabukis opprinnelse

Opprinnelsen til

Kabuki

Utforsk den turbulente historien til en av Japans mest berømte kunstformer

Cokabuki, som i dag regnes som en av hjørnesteinene i japansk underholdningshistorie, springer ut av en lang tradisjon med folkedans og opptredener i byer og landsbyer. Japan opplevde et kulturelt løft på slutten av slutten av 1500-tallet da Sengoku-perioden (de stridende sengoku-perioden gikk mot slutten, og da shogunatets tidsalder begynte på begynnelsen av 1600-tallet, blomstret handelsstanden opp, noe som førte til større velstand for mange som tidligere hadde slitt. Dette førte til at tradisjonelle teaterformer som noh (danseteater), kyogen (komisk teater) og bunraku (dukketeater) fikk større oppslutning.
Da Tokugawa Ieyasu kom til makten i 1603 (begynnelsen på Edo-perioden), har vi også vår første nedtegnede kabuki-forestilling fra kvinnen som antas å være stilens opphavskvinne. Izumo no Okuni skal ha vært en helligdomsjomfru, og hun kombinerte en rekke klassiske festivaldanser med scener fra andre teaterstiler for å underholde gjestene i Kyoto. Hun kalte det kabuki-odori, der "ka" betyr sang, "bu" betyr dans, "ki" betyr ferdighet, og odori er en form for fri dans som ofte ble fremført på festivaler. Kabuki var altså en kombinasjon av dramatisk og rytmisk dans og rytmisk dans ved siden av narrativ historiefortelling,

mindre raffinert enn noh, men mer kjent for vanlige folk.
At Okuni hadde fått en stor tilhengerskare i Kyoto, samlet hun en gruppe kvinnelige dansere som hun gjorde selskap med og satte opp forestillinger på andre steder. Forestillingene deres ble akkompagnert av fløyte og tromme, noe som lignet på noh-teater. En av historiene de spilte, var den om en ung mann (alle rollene ble fortsatt spilt av kvinner) som besøkte et tehus og ble underholdt av dansere som fremførte en odori. Okuni adapterte også en spøkelseshistorie til truppens repertoar, der ånden oppsøker et tehus for å bli underholdt før den kan vende tilbake til underverdenen. Okuni kan godt ha spilt rollen som prest i denne dansen, som sannsynligvis var ganske provoserende, og det ser ut til at kabuki raskt fikk rykte på seg for å være sjokkerende og uvanlig. Navnet, som kan brytes ned i beslektede begreper, var også hentet fra kabukimono, som var et begrep som refererte til omstreifende gategjenger av omstreifende samuraier. Det ser ut til at Okuni ønsket dette relativt vågale og rebelske imaget velkommen.
Nye grupper av onna-kabuki (kvinnekabuki) begynte å danne seg, og den trestrengede gitaren - shamisen - ble innlemmet i forestillingene og ble en viktig del av showet i 1610. Truppene hadde også begynt å spre seg fra Kyoto og opptrådte i Edo (nå Tokyo) og Osaka så vel som i andre deler av landet. Saruwaka Kanzaburo åpnet Edos første kabuki-teater i 1624, og med sin beliggenhet i nærheten av keiserpalasset fikk kabuki endelig oppmerksomhet fra bakufu, shogunens militærregjering.
På dette tidspunktet var kabuki-forestillingene blitt som varietéforestillinger, som varte det meste av dagen, og som kunne være høylytte. Japanske forskere har beskrevet denne tidlige formen for kabuki som en bankett- eller festivalopplevelse. Forestillingene som ble vist annenhver måned, fulgte til og med kalenderen for sosiale begivenheter. Dessuten henvendte skuespillerne seg direkte til publikum og interagerte med dem, noe som fjernet den separasjonen som fantes i andre former for iscenesatt underholdning. Men bråk blant publikum og beskyldninger om at noen av skuespillerne også var sexarbeidere, førte til at bakufu i 1629 forbød kvinner å opptre i kabuki.
Bå dette tidspunktet hadde grupper av unge menn (wakashu-kabuki) begynt å fremføre kabuki-forestillinger, men beskyldningene om prostitusjon og en voksende frykt for at denne nye underholdningsformen hadde en korrumperende innflytelse, førte til at de ble forbudt i 1652. Men forbudet gjorde tilsynelatende lite for å dempe publikums entusiasme for disse livlige, humoristiske og fargerike forestillingene, og selv medlemmer av overklassen i det japanske samfunnet, som samuraier, deltok på arrangementene. For å beskytte sitt rykte så de på fra private loger og bar slør over ansiktet.
Oldre mannlige utøvere fylte tomrommet etter kvinnene og de yngre mennene som ble tvunget bort fra kabuki-scenen, og dette førte til utviklingen av yaro-kabuki, som er den dominerende formen den dag i dag. De begynte å hente sine historier fra det mer respektable noh-teateret, noe som kanskje dempet noen av de mer kontroversielle sidene ved tidligere forestillinger. Av dette vokste også rollen som onnagata, eller kvinnelig imitator, frem, men denne oversettelsen yter ikke helt rollen rettferdighet, ettersom den utviklet seg til å bli en høyt aktet kunstform. En ledende skikkelse i denne utviklingen var Yoshizawa Ayame I (1673 - 1729), som var så engasjert i rollen som onnagata at han tilsynelatende tilbrakte sin hverdag i sminke og kostyme, og brukte det vi i dag ville kalle en "method acting"-tilnærming. Så dedikert var Ayame, at andre onnagataer ofte ble offentlig utskjelt for ikke å være i sin rolle hvis de ble gjenkjent.
Tonnagataen var en form for idealisert femininitet, og den hadde stor innflytelse på det japanske samfunnet da Edo-epoken var preget av store endringer i kultur og skikker. Onnagatas kostymer, sminke og til og med væremåte kunne sette motetrender for kvinner - det ser ut til å ha blitt konstruert en interessant kulturell og sosial feedback-loop.
Skabuki-teateret hadde oppnådd en viss grad av respektabilitet i Genroku-perioden (1688-1704), da kjøpmennene var blitt rikere og bysentra som Kyoto, Osaka og Edo hadde vokst i folketall. Men etter hvert som et nytt århundre utviklet seg, ble kabuki utsatt for nye kontroverser.
På overflaten virker Ejima-Ikushima-affæren relativt harmløs, men den forårsaket en skandale i samtiden. Ejima var medlem av Ōoku - shogunens harem - og i februar 1714 forlot hun keiserborgen for å besøke to templer og deretter overvære en kabuki-forestilling på et teater ved navn Yamamuraza. Etter forestillingen ba hun skuespilleren Ikushima Shingoro og andre om å bli med henne til et tehus. Ejima hadde imidlertid et strengt portforbud, og da hun nøt kvelden, kom hun for sent tilbake til slottet. Denne forseelsen utløste en maktkamp i shogun Tokugawa Ietsugus palass: Ejima ble arrestert og unnslapp så vidt henrettelse, Ikushima ble sendt i eksil, og teatret ble ødelagt. Det antas at rundt 1000 mennesker ble fanget i etterdønningene av denne affæren. Resultatet var at kabuki-teatrene ble fordrevet fra Edo sentrum til de ytre regionene, og forestillinger på sene kvelder ble droppet for å opprettholde en viss respektabilitet.
Kabuki ser ut til å ha blitt sett på som en knapt tålelig sosial sykdom. Skuespillerne ble regnet som en av de laveste sosiale klassene, de fikk ikke bo hvor som helst og ble behandlet som lite annet enn tiggere eller sexarbeidere. Myndighetene var fast bestemt på å holde kabukiteatrene så langt unna regjeringskvartalene og de respektable bydelene som mulig, men kabukiens popularitet var ubestridelig.
Det var ikke til å unngå at kabuki ble ytterligere utsatt for myndighetenes vrede, og den fortsatte å utvikle seg videre. Et viktig tilskudd, som gjorde kabuki mer spektakulær, var bruken av smarte mekaniske teknikker. Namiki Shozo (1730-73) var en av de viktigste skikkelsene i denne bevegelsen, og han introduserte kabelsystemer som gjorde det mulig for skuespillerne å fly gjennom luften, hengslede tak for å bringe scenografien inn og ut av scenen, og falldører for raske sceneskift og spennende inn- og utganger for skuespillerne.
To av kabukiens varige spillestiler begynte også å ta form. Aragoto, som betyr "røff virksomhet", vokste frem og gjorde bruk av den svært stiliserte odori-dansen og dukkebevegelsene som var blitt imitert fra bunraku-forestillingene. De brukte fet sminke (kalt kumadori) og store kostymer for å gjøre seg så imponerende som mulig. Skuespillere som spilte aragoto-roller, overdrev bevegelsene sine og spilte typisk lovløse eller playboyer. Ichikawa Danjuro (1660 - 1704) var en av skuespillerne som bidro til å definere disse rollene, og dette navnet har gått i arv i familien. Det finnes mange Ichikawa Danjuroer gjennom kabuki- og skuespillerhistorien i Japan, akkurat som det finnes mange andre viktige skuespillerlinjer.
Taragoto hadde sitt motstykke i wagoto, som betyr "soft business". Disse slanke, enkelt kledde skuespillerne med blek sminke spilte vemodige, romantiske karakterer som en gang innflytelsesrike menn som nå sliter økonomisk, eller forlatte elskere. Sakata Tojuro I (1647-1709) var en skuespiller som var kjent for denne typen romantiske hovedroller. Mange kabuki-fortellinger forsøkte å kombinere disse to karaktertypene for å skape en dramatisk kontrast. Etter hvert som skuespillerne ble mer berømte og populære blant publikum, og slekten deres tok form, ble de i økende grad sett i selskap med høye embetsmenn og besøkte til og med hjemmene deres.
Atter hvert som skuespillet og iscenesettelsen av kabuki ble stadig mer sofistikert, økte også repertoaret av historier som ble fremført. Historiske fortellinger ble stadig mer populære, som for eksempel den berømte historien om de 47 roninene som hevnet sin myrdede mester i 1703, som ble til det berømte kabuki-skuespillet Kanadehon Chushingura (1748). Disse stykkene ble kalt jidai-mono, mens historier som gjenspeilte dagliglivet til vanlige folk ble kalt sewa-mono. Teatrene fremførte ofte disse to typene stykker etter hverandre i den rekkefølgen, med et mellomspill med dans som involverte spøkelser, kurtisaner eller eksotiske vesener. En hel forestilling ble avsluttet med ogiri shosagoto, eller dansefinalen, som involverer hele ensemblet.
Kabuki-skuespillene fulgte gjerne en moralsk tråd der de onde ble straffet og de dydige belønnet, og moralen i disse fortellingene var sterkt inspirert av buddhismen og konfucianismen. I tillegg var de tragiske historiene gjerne preget av at begjær og kjærlighet kom i konflikt med plikten, og plikten vant som regel.
Tidten av 1800-tallet var nok en periode med store endringer i Japan, da Edo-perioden gikk mot slutten. Reglene for dagliglivet ble lempet på, og kunsten blomstret opp igjen. Kabuki begynte å utvikle seg videre etter hvert som publikum søkte mer underholdning. Teknikken for stofftrykk hadde også blitt bedre, og kostymene ble mer flamboyante og fargerike i tråd med historiene som ble fortalt. I tillegg til stofftrykk hadde kabuki lenge hatt et forhold til tresnitt, kjent som ukiyo-e. Trykkene ble bestilt for å brukes som reklame for teaterstykkene, og det er grunnen til at så mange populære trykk fra Japan faktisk viser scener fra kabuki-fortellinger. Osaka-skolen, som ble etablert på 1830-tallet, arbeidet utelukkende med trykk av kabuki-skuespillere, noe som bidro til å gjøre dem enda mer berømte.
Tiden med økte friheter ble avbrutt av temporeformene, og kabuki ble forbudt i 1842. Alle teatrene i Edo ble flyttet fra byen til det som den gang fortsatt var byens utkant, Asakusa. I tillegg ble en av teaterets ledende skikkelser, Ichikawa Ebizo V, straffeforfulgt for sin luksuriøse livsstil og fordrevet fra byen. Kabuki gikk litt tilbake, men de strenge reformene var dypt upopulære og varte ikke lenge. Det tok ikke lang tid før teatergjengerne igjen tok turen til Asakusa for å se teaterstykker.
Samtidig fortsatte arbeidet med å gjøre kabuki mer respektabel, og den mer formelle kabuki-stilen som eksisterer i dag, oppstod som et resultat av disse endringene. På slutten av 1800-tallet forsøkte Engeki Kairyo Undo (reformbevegelsen for teaterforestillinger) å gjøre kabuki mer passende og tiltalende for den japanske eliten. Dette kulminerte i 1887, da Meiji-keiseren Mutsuhito overvar en kabuki-forestilling.
Tåret etter, i 1888, ble loven som forbød kvinner å opptre på scenen, lempet på, men kvinnene kom ikke tilbake til kabuki, for kabukien holdt fast ved rollen som onnagata. Kabuki har utviklet seg parallelt med denne rollen, og lek med kjønnsbegrepet er ofte en del av fortellingens undertekst. Kvinner har gradvis blitt involvert i enkelte forestillinger, men kjønnsforskjellene i japansk teater er fortsatt et åpent diskutert tema. Skuespilleren Terajima Shinobu, som selv er datter av en kabuki-stjerne, skapte overskrifter så sent som i 2023 da hun sto på scenen på Kabukiza i Tokyo, et teater som ble åpnet i 1889.
Kabuki er fortsatt en kunstform i utvikling og refleksjon, og det utvikles nye stykker basert på manga og anime, samtidig som man fortsetter å bringe klassiske Edo-fortellinger ut til publikum. Teaterformen er ikke like populær som den en gang var, men til tross for sin problematiske opprinnelse er den fortsatt synonym med japansk kultur.

Over midten  Et trykk fra 1745 som viser en fullsatt sal ved en kabuki-forestilling

Ovenfor En statue i Kyoto av Izumo no Okuni, kabukiens opphavsmann

Øverst til venstre En klassisk odori-folkedans, som ble innlemmet i tidlig kabuki

Midt til venstre Dette trykket viser Lady Ejima og skuespilleren Ikushima Shingoro

Til venstre Skuespiller Yoshizawa Ayame, som utviklet onnagata-rollen, opptrer som samurai

"Kabuki-forestillingene var blitt som varietéforestillinger, de varte det meste av dagen og kunne være høylytte."

Kjente skuespill

Fem fremragende kabuki-fortellinger

Sugawara Denju Tenarai Kagami
(Sugawara og kalligrafiens hemmeligheter)
Premiere: 1746
A historisk stykke om statsmannen Sugawara no Michizane, som ble forrådt av Fujiwara no Shihei og forvist fra hoffet. I en spesielt dramatisk scene utfører en av karakterene seppuku - rituelt selvmord.

Yoshitsune Senbon Zakura
(Yoshitsune og de tusen kirsebærtrærne)
Premiere: 1747
Nok en historisk fortelling, denne gangen om restene av Heike-klanen, som nesten ble utslettet. Hovedpersonen Minamoto no Yoshitsune skiller lag med sin bror og forfølges av Taira no Tomomori, som er ute etter hevn.

Kanadehon Chushingura
(Skattkammeret for lojale tjenere)
Premiere: 1748
Dette er sannsynligvis det mest berømte historiske dramaet i japansk teater, men i Vesten er det bedre kjent som historien om de 47 roninene, og det har blitt dramatisert i en rekke ulike medier. Det forteller historien om forrådte samuraier som søker hevn.

Tokaido Yotsuya Kaidan
(Spøkelseshistorien om Yotsuya)
Premiere: 1825
Dette er først og fremst en spøkelseshistorie, men også en fortelling drevet av svik og hevn. Oiwa blir forgiftet og vender tilbake fra de døde for å plage sin onde ektemann, mens hennes gjenlevende søster også søker hevn for sitt myrdede søsken.

Aotozoshi Hana no Nishikie
(De fem tyvene)
Premiere: 1862
Noen ganger også kjent som Benton Kozo, en av de titulære tyvene, er det to scener som skiller seg ut og som spilles jevnlig i dag. I den ene er Benton Kozo forkledd som en samurais datter, og den andre viser et møte mellom tyvene.

"Historiske fortellinger ble stadig mer populære, som for eksempel den berømte historien om de 47 Ronin"

Ovenfor Bando Tamasaburo V viser den klassiske onnagata-rollen i en forestilling i New York, 1984

Over til venstre Et trykk som viser Ichikawa Danjuro I som leker med den sterke mannen Takenuki Goro. Nedenfor er et bilde av hans siste etterfølger, Ichikawa Danjuro XIII, i 2024

Flott

Kvinner

Store kvinner

Legenden om

Lady Godiva

Hvordan historien om en naken adelskvinne til hest ble en av Englands mest gjennomgripende myter

In midten av 1000-tallet hersket den gjerrige jarlen av Mercia over Coventry og nærliggende byer og landsbyer i de vestlige Midlands i det angelsaksiske England. Han hadde pålagt befolkningen i Coventry en tung skatt, en skatt som hans kone, lady Godiva, syntes var svært urettferdig. Hun tryglet og ba ham om å oppheve skatten, men til ingen nytte.
Godiva fortsatte å trygle jarlen dag etter dag, uke etter uke, helt til han til slutt svarte på hennes krav med et forslag. Han foreslo at hvis Godiva var villig til å kle av seg, sette seg på hesten og ri naken gjennom Coventrys gater, fra den ene enden av byens markedsplass til den andre, ville han etterkomme hennes ønsker. Godiva var fast bestemt på å gjøre alt som var nødvendig for å hjelpe folket sitt, og gikk med på ektemannens krav.
Godiva sendte ut en proklamasjon til innbyggerne i Coventry, der hun ba dem om å stenge dørene og holde seg inne i husene sine mens hun paraderte gjennom gatene. Så holdt hun sitt ord og kledde av seg og satte seg opp på hesten sin. Det lange og frodige håret falt nedover kroppen hennes for å beskytte verdigheten hennes mot eventuelle tilskuere. Hun satte av gårde, ledsaget av to riddere, og da hun red gjennom Coventry, adlød byens innbyggere hennes ordre og stengte seg inne, og nektet å se på Godiva da hun passerte.
Trittet gikk uten problemer, og Godiva vendte tilbake til sin mann for å hente byttet sitt. Sjokkert over at hans kone hadde

Legenden om Lady Godiva

"Man kan danne seg et bilde av Godiva som en snill og filantropisk kvinne"

Spaner

Denne ondskapsfulle skikkelsen dukket ikke opp i legenden før på 1600-tallet

Det har vært mange tilføyelser og endringer i Godiva-historien opp gjennom århundrene, men ingen har gjort et så permanent inntrykk som inkluderingen av karakteren kjent som Peeping Tom. Den tidligere ukjente skikkelsen ble lagt til historien om Lady Godivas ridetur en gang på 1600-tallet, og ble et så overbevisende aspekt ved fortellingen at hans tilstedeværelse forble ufravikelig i senere gjenfortellinger av legenden.
Den bearbeidede historien forteller om skredderen Tom, en innbygger i Coventry, som fikk høre om lady Godivas proklamasjon der hun ba byens innbyggere om ikke å se på henne da hun red gjennom markedet. Tom, som var innestengt i huset sitt, klarte imidlertid ikke å motstå fristelsen til å ta en titt på den nakne adelskvinnen da hun passerte forbi. Men da han kikket gjennom skoddene i vinduet sitt, fikk han ikke et glimt av Godiva, og i stedet ble han øyeblikkelig slått blind som straff for sin utuktighet. Slik ble legenden om kikkeren født.
Noen historikere har hevdet at historien om Peeping Tom og hans vanærende oppførsel ble lagt til fortellingen for å gi myten en moralsk vinkling. Ved å ikke respektere Godivas ære og dyd ble han straffet av en høyere makt. Andre forskere har imidlertid lansert en teori om at figuren ble lagt til historien som et resultat av et maleri fra 1586, som angivelig viser en skyggeaktig skikkelse som følger med på Godivas ridetur fra et vindu i overetasjen.
Uansett har kikkeren uten tvil blitt en større stjerne i det moderne samfunnet enn legendens hovedperson. Begrepet "Peeping Tom" har blitt et vanlig uttrykk i det engelske språket og er definert av Merriam-Webster ordbok som "en nysgjerrig person" eller "kikker".

Høyre Lady Godiva og Leofric skal ha vært et sjenerøst ektepar som donerte land og penger til flere religiøse institusjoner

Motsatt side
Godivas nakenritt gjennom Coventry ble en del av engelsk folklore

da greven oppfylte sin del av avtalen, hadde hun ikke noe annet valg enn å sette en stopper for den undertrykkende skatten og befri Coventrys befolkning fra den økonomiske byrden.
Tenne fortellingen har gjennom århundrene blitt en av Storbritannias mest elskede historiske legender, på linje med historiene om Robin Hood og kong Arthur. I likhet med disse andre mytiske fortellingene har legenden om Lady Godiva røtter i virkeligheten - men hvor mye av den er egentlig sant, og hvor mye er oppdiktet opp gjennom årene? Og hvordan har denne historien om kvinnelig mot og besluttsomhet blitt så inngrodd i den britiske folkesjelen?
Ten virkelige Lady Godiva
Historikere har fastslått at Lady Godiva faktisk var en ekte middelaldersk adelsdame som bodde i Coventry på den tiden da hennes berømte nakne ridetur skal ha funnet sted. I mange kilder fra middelalderen er Godiva alternativt kjent som Godgifu, et navn som betyr "Guds gave" på angelsaksisk. Den første omtalen av Godiva, eller Godgifu, i engelske kilder finner vi i Domesday Book fra 1086, der hun omtales som en fremtredende jordeier - landområder med tilknytning til henne nevnes 52 ganger. Disse beretningene er imidlertid lite detaljerte og gir oss ikke mye beskrivende informasjon om henne. Mer spennende dokumentasjon om Godivas liv finner vi i krøniken til Johannes av Worcester, den Chronicon ex Chronicisskrevet rundt slutten av 1000-tallet, der Godiva blir identifisert som hustru til Leofric, jarl av Mercia - den samme jarlen som omtales i legenden.
Leofric var på mange måter en mye mer betydningsfull skikkelse enn sin kone i det angelsaksiske England. Som jarl av Mercia var han en av de fire mektigste mennene i landet. I spissen for denne gruppen sto Englands konge, og fire av dem satt på tronen mens Leofric var jarl av Mercia: Knut (død 1035), Harold Harefot (død 1040), Harthacnut (død 1042) og Edvard Bekjenneren (død 1066). Under disse ulike kongene sto Englands tre mektigste jarler: jarlen av Northumberland, jarlen av Wessex og sist, men ikke minst, jarlen av Mercia. Som jarl av Mercia var Leofric innflytelsesrik i angelsaksisk politikk og spilte en nøkkelrolle i å sikre stabiliteten på Englands trone og beskytte kongen mot indre og ytre trusler.
In Chronicon ex Chronicissier John av Worcester om Leofric "I hele sitt liv var denne jarlens skarpsindighet til den største fordel for kongene og hele det engelske samveldet." Selv om hans politiske betydning nevnes, er det et annet aspekt ved hans liv som utgjør det meste av John av Worcesters beskrivelse. Munken la stor vekt på å understreke betydningen av Leofrics religiøse donasjoner gjennom hele livet hans. Men det var ikke bare Leofrics gavmildhet som ble lovprist, det var også hans kones.
Fra Johannes av Worcesters krønike kan man danne seg et bilde av Godiva som en snill og filantropisk kvinne. Mellom henne og Leofric nevnes en rekke betydelige donasjoner til ulike kirkelige steder rundt om i kongeriket Mercia. John av Worcester forteller at Godiva var "en tilbedende gudfryktig og hengiven venn av den hellige jomfru Maria", noe som understreker at hennes fromhet utgjorde en stor del av hennes identitet og hvordan hun ble oppfattet av andre mens hun levde og umiddelbart etter. Av de bemerkelsesverdige donasjonene som ble gjort, ga Godiva og Leofric gull, sølv og juveler til klostrene i Wenlock og Leominster og jord til et kloster i Worcester, i tillegg til å gi bidrag til andre klostre i Mercia. Ekteparet grunnla også klosteret i Coventry, og "ga det rikelig med landområder fra sin egen formue, og de hadde beriket det med alle slags utsmykninger, slik at det ikke fantes noe kloster i England som var i besittelse av en slik overflod av gull, sølv, juveler og edelstener som det hadde på den tiden", ifølge John av Worcesters beretning.
Welv om Godivas religiøse patronat utvilsomt er imponerende, er det kanskje enda mer imponerende at da hun ble registrert i Domesday Book var hun en stor jordeier i sin egen rett. Som med de fleste kvinner i middelalderen er detaljene om livet hennes vage, men jorda hun eide gir et visst innblikk i livet og bakgrunnen hennes. Leofric døde i 1057 og etterlot Godiva som enke, og hun arvet nesten helt sikkert ektemannens jord. Men historikere har også hevdet at mye av eiendommen hennes var arvet fra hennes egen familie, og at hun hadde med seg betydelige eiendommer inn i ekteskapet. Det er derfor sannsynlig at Godiva kom fra en velstående og fremtredende familie.
Det er umulig å si hvor mye politisk makt og innflytelse Godiva kunne ha utøvd, selv om mye tyder på at hun var en godseier. Men i Domesday Book (nedtegnet 20 år etter normannernes erobring i 1066) står hun oppført som en av bare tre engelske jordeiere - en imponerende prestasjon for en kvinne på den tiden - selv om hun nesten helt sikkert døde før denne opptellingen ble fullført.
Ivis den virkelige Lady Godiva var en beundringsverdig og velstående kvinne i sin samtid, er det forunderlig at hun bare huskes for sin nakne ridetur. Likevel er det ingen av de tidlige kildene som har opplysninger om hennes identitet, som nevner en slik hendelse. Derfor mener mange historikere at det er høyst usannsynlig at det noen gang har skjedd.
Dets utvikling mtten
Ingen av de tidligere kildene nevner lady Godivas ridetur, så hvor kommer historien fra? Den første beskrivelsen av hendelsen har historikere funnet i en annen middelalderkrønike - Flores Historiarum Flores Historiarum, skrevet av Roger av Wendover, en munk ved St Albans Abbey, på begynnelsen av 1200-tallet. Roger av Wendovers beretning forteller om Godivas besluttsomhet om å befri Coventrys befolkning fra den urettferdige skatten, Leofrics forslag og selve rittet. Selv om alle disse elementene er gjenkjennelige fra historien slik vi husker den i dag, er det fortsatt et mysterium hvor Roger av Wendover først unnfanget denne fortellingen. Han kan ha funnet den opp selv, eller han kan ha hørt den fra et annet sted. Noen historikere har til og med antydet at legenden kan ha blitt overlevert gjennom generasjoner via muntlig historiefortelling, og slik sett er dens sanne opprinnelse fortsatt uklar.
Iet er vanskelig å avgjøre sannhetsgehalten i Godiva-historien, siden de historiske beretningene om både Godiva og Leofric ikke stemmer overens med oppførselen deres, slik Roger av Wendover beskriver dem: Leofric var kjent for å være økonomisk sjenerøs, og Godiva skal ha hatt en viss makt og innflytelse som jordeier. Dessverre er det lite sannsynlig at vi noen gang vil få vite om historien på noen måte er sann, selv om de fleste historikere, på grunn av mangelen på bevis, konkluderer med at den nesten helt sikkert er oppdiktet. Uansett om den er sann eller ikke, begynte legenden med Roger av Wendovers krønike, som ble skrevet over hundre år etter Godivas død.
Ioriginalversjonen er det ett aspekt ved historien, slik den gjerne fortelles i moderne tid, som ikke er med: Godiva ber aldri innbyggerne i Coventry om å unngå å se på henne. I stedet fungerer det lange, tykke håret hennes som et slør som dekker henne helt, bortsett fra beina. Tilføyelsen av hennes proklamasjon og byboerne som gjemmer seg unna under rittet, ble ikke introdusert i fortellingen før i Richard Graftons Chronicle of England ble utgitt i 1569. Mange andre senere trykte versjoner av Lady Godiva-legenden inneholder lignende detaljer, noe som bidro til å utvikle myten etter hvert som forfattere og krønikeskrivere tok sin tørn med å bearbeide fortellingen. Det er mulig at Graftons tilføyelse av proklamasjonen hadde til hensikt å gjenreise noe av Lady Godivas verdighet i en tid med økende religiøs beskjedenhet.
Ftter at Godiva-historien ble fortalt for første gang, tok legenden fart og ble en stadig mer populær fortelling i løpet av middelalderen. Godivas kvinnelighet, styrke og tapperhet appellerte til Europas adelskvinner, som så henne som en romantisk heltinne som var villig til å ofre sin egen verdighet for andres beste. I en tid preget av ridderlige verdier var Godiva det perfekte eksempelet på en sjelden kvinnelig forkjemper blant et hav av modige riddere og flotte herrer.
Telv om fortellingens popularitet avtok i et par århundrer etter middelalderen, forsvant den aldri helt. Legenden fikk en renessanse på slutten av 1700- og 1800-tallet, og ble elsket av romantiske og prerafaelittiske poeter, forfattere og malere som søkte inspirasjon i fortiden. Lady Godiva og hennes ridetur ble fokus for mange vakre kunstverk og litteratur som viste henne i all sin innbilte skjønnhet, ofte med en edel hvit hest, og som et resultat ble hennes identitet enda mer knyttet til historien. Stadig flere ble eksponert for legenden gjennom disse verkene, ikke minst gjennom Alfred Tennysons dikt fra 1840 Godivafra 1840, som gjenforteller historien om rideturen. Diktet avsluttes med at Tennyson hevder at Godiva ved å fullføre rideturen "tok bort skatten og skapte seg et evig navn" Ironisk nok var det Tennysons dikt som bidro til å forankre minnet om Godiva i den engelske kulturen.
Inspirert av Tennysons dikt blomstret det opp en mengde kunstverk som skildret Godivas ridetur, noe som bidro til at legenden fikk stadig større gjennomslagskraft. Scener fra diktet ble vanlig stoff for kunstnere, og myten ble levende på en måte den aldri før hadde vært. Godiva ble den ultimate romantiske heltinnen med en arv som til og med klarte å leve videre gjennom viktoriatiden, da holdningene til anstendighet, seksualitet og nakenhet var mildt sagt snerpete. Viktoriatidens kunstnere fortsatte å portrettere Godiva i all sin prakt, selv om mange gjorde det ved å posere henne på måter som skjulte hennes bluferdighet. Det mest berømte bildet av Lady Godiva - tittelbildet i denne artikkelen - ble faktisk malt av viktoriatidens kunstner John Collier i 1897.
Legacy of Lady Godiva
Ten fornyede interessen for Lady Godiva-legenden og det slående bildet av henne i kunst og litteratur opp gjennom århundrene har bidratt til at minnet om denne middelalderkvinnen har holdt stand mot alle odds. Helt frem til i dag dukker Lady Godiva opp i populærkulturen som en gjenkjennelig skikkelse. En stumfilm i svart-hvitt fra 1911 var den første som brakte Godiva-legenden til film, mens en amerikansk film fra 1955, Lady Godiva av Coventryfra 1955, Lady Godiva of Coventry, med Hollywood-skuespillerinnen Maureen O'Hara i hovedrollen, brakte historien til det store lerretet. Referanser til Godiva har også gjennomsyret musikken i løpet av det siste århundret, og navnet hennes har blitt brukt i titlene på sanger av Peter and Gordon (i 1966) og Velvet Underground (i 1968). Mest kjent av alt er hun nevnt i teksten til Queens Don't Stop Me Now (1978): "Jeg er en racerbil som passerer forbi som Lady Godiva."
Ipå mange måter er det uheldig at minnet om Lady Godiva er blitt forbundet med en tenkt hendelse snarere enn med de filantropiske og religiøse aktivitetene som opptok hennes liv. Men på andre måter har den bemerkelsesverdige historien om hennes ridetur ført til at hun har blitt husket når arven etter mange andre ekstraordinære middelalderkvinner har gått tapt. I virkeligheten vet vi ikke hvem Lady Godiva egentlig var. Hvordan hun så ut, hennes personlighet og mange andre detaljer om hennes liv har forsvunnet. Men siden denne fiktive historien har blitt så sammenvevd med hennes identitet, er det trygt å si at hun må ha vært en ekstraordinær person. Opptegnelsene om hennes sjenerøsitet har sannsynligvis påvirket den storsinnede fiktive versjonen av henne som vi husker i dag, der hun kjempet for rettighetene til de menneskene som betraktet henne som sin overordnede. Det er mulig at det heroiske aspektet ved Godivas historie, som ga gjenklang hos folk opp gjennom tidene, førte til at myten vokste og spredte seg fra en liten omtale i en middelalderkrønike til å bli en av de grunnleggende fortellingene i engelsk folklore.

"Det er fortsatt et mysterium hvor Roger av Wendover først unnfanget denne fortellingen."

Godiva i Coventry

Slik huskes middelalderheltinnen i hjembyen sin

For Coventry er Lady Godiva fortsatt svært viktig. I byens lange historie er det bildet av en naken kvinne på hesteryggen som uten tvil har blitt mest forbundet med områdets kulturarv. For å hylle byens mest berømte innbygger ble det fra 1678 og fremover arrangert årlige Lady Godiva-prosesjoner som gjenskapte legenden gjennom Coventrys gater. I dag er Godivas navn levende i byen, og det arrangeres en årlig musikkfestival - Godiva Festival - i en av byens parker.
I sentrum av Coventry står et mer permanent minnesmerke over Lady Godiva og hennes berømte ridetur. Self Sacrifice-statuen (også kjent som Lady Godiva-statuen) ble avduket i 1949 og er en bronseskulptur som forestiller den nakne heltinnen på hesteryggen, som om hun rir gjennom byen. Den er montert på en sokkel med Tennysons ord Godiva dikt, og står som en standhaftig påminnelse om Coventrys mest kjente legende.

Til venstre Dette glassmaleriet i en kirke i Woolhope, Herefordshire, antas å forestille Lady Godiva

Motsatt-topp Godivas identitet er så sammenvevd med legenden at svært få kunstneriske avbildninger av henne viser henne påkledd

Motsatt-bunn Selvoppofringsstatuen, bedre kjent som Lady Godiva-statuen, står i sentrum av Coventry

"I en tid preget av ridderlige verdier var Godiva det perfekte eksempelet på en sjelden kvinnelig mester."

Hürrem
Sultan

Fra slavejente til keiserlig gemalinne - hvordan en jente fanget en keisers hjerte
keiserens hjerte og ble den mektigste
mektigste kvinnen i osmansk historie

W

hår folktenker på Det osmanske riket, ser de ofte for seg storsultaner og deres vesirer som hersket over store landområder fra sine luksuriøse baser i det som i dag er Istanbul. Av alle disse sultanene er det én man tenker på mer enn noen annen: Suleiman den storslåtte. Som hans berømte navn antyder, var Suleimans regjeringstid (1520-1566) en gullalder for osmanene. Men det mange ikke vet, er at han gjennom store deler av sin regjeringstid hadde en intelligent, mektig og uventet kvinne ved sin side. Hürrem Sultan ble den mest fremtredende kvinnen i Det osmanske riket da hun fikk Suleimans øyne opp for seg, etter å ha reist seg fra enkle kår. Dette er hennes historie.
Den rutenske tjenestepiken
Historien om Hürrem Sultan begynner tidlig på 1500-tallet i Rutenia, en region som lå i kongeriket Polen, men som i dag ligger i dagens Ukraina. Der bodde det en ung jente. Historikerne har ikke klart å finne ut så mye om denne rutenske jentas tidlige liv, men noen har antydet at hun kan ha vært datter av en ortodoks prest og ble født en gang mellom 1502 og 1506. Når det gjelder navnet hennes, har noen identifisert det opprinnelige fornavnet hennes som Aleksandra Lisowska, men heller ikke dette kan bevises. Til tross for at hennes opprinnelige identitet har gått tapt i århundrenes løp, var denne jenta forutbestemt til et storslått liv som en av de mektigste personene i verdens mektigste imperium.
I tidlig tenåringsalder ble jenta som skulle bli Hürrem Sultan, bortført fra hjembyen sin av krimtatarene i et slavetokt. Hun ble fraktet til slavemarkedet i Caffa på Krimhalvøya, og derfra ble hun ført til Konstantinopel, hovedstaden i Det osmanske riket, som i dag ligger i Istanbul i dagens Tyrkia. Hun ankom et slavemarked som ble kalt Avret Pazari eller Kvinnebasaren. Reisen fra Rutenia til Konstantinopel må ha tatt rundt ti dager, og selv om hun var slave, er det sannsynlig at tenåringen som ung kvinne ble behandlet relativt godt - attraktive unge kvinnelige slaver var mer verdt og måtte derfor holdes i god stand. Det var på dette markedet at den rutenske jenta angivelig ble kjøpt av en velstående mann til en venn. Vennen var tilfeldigvis prins Suleiman, arvingen til sultan Selim I. Som et resultat av denne relativt heldige handelen befant en anonym jente fra Øst-Europa seg i hjertet av Det osmanske riket.
I sultanens harem
Etter å ha blitt kjøpt på slavemarkedet ble den unge jenta plassert i det keiserlige haremet som konkubine. Haremet ved det osmanske hoffet huset ikke bare kvinnene som levde som konkubiner, men også andre kvinnelige tjenestepiker og de kvinnelige medlemmene av sultanens familie. Heldigvis for historikerne blir det mye lettere å identifisere jenta fra og med dette punktet, ettersom hun fikk to kallenavn. Det første var Roxelana eller Roxolana - et navn som antakelig kom fra hennes rutenske opprinnelse. Det andre kallenavnet var det tyrkiske navnet Hürrem, som betyr den glade eller den leende, og som angivelig oppsto på grunn av det solfylte humøret hun hadde mens hun var medlem av haremet. Begge disse navnene har blitt brukt om hverandre, selv om det er mer sannsynlig at hun var kjent som Hürrem for osmanene og Roxelana for resten av Europa.
Det skal ha vært Hürrems lyse og inntagende personlighet som først tiltrakk seg spesiell oppmerksomhet fra Suleiman I, som i 1520 var blitt sultan etter sin fars død. Selv om mange av kildene om Hürrems utseende og natur ikke omtaler henne som spesielt vakker eller tiltrekkende, tegner de et bilde av en iøynefallende ung kvinne. Det røde håret og den lyse huden gjorde henne til et særpreg i haremet og bidro utvilsomt til at hun skilte seg ut blant de mer enn 300 konkubinene. Hun var også ekstremt intelligent - en egenskap som skulle komme henne til gode senere i livet, og som sannsynligvis ville ha vært attraktiv for en relativt fersk sultan i hans første år som hersker. Suleiman var kjent for å verdsette støtte og råd fra sin mor, Hafsa Sultan, sine søstre og sine nærmeste venner og rådgivere, og det er kjent at Hürrem raskt ble en del av dette støttesystemet. Hun fungerte som hans fortrolige, og brevene hennes til Suleiman viser at hun gjorde sitt beste for å holde ham informert om hva som skjedde hjemme mens han var borte for å ta seg av ting andre steder i riket. Kanskje var det dette møtet som knyttet Suleiman og Hürrem sammen, eller kanskje ble de rett og slett forelsket. Uansett hva som var årsaken til Suleimans tiltrekning til Hürrem, skulle hun komme til å bli en enestående skikkelse i hans liv.
Som konkubine var det Hürrems oppgave å følge med sultanen inn i hans soverom når han ba om hennes nærvær. Men selv om alle konkubinene hadde samme stilling og lignende roller, var det et hierarki å forholde seg til. For å forhindre maktkamper i haremet var det tradisjon at hver konkubine bare skulle føde én sønn med sultanen, og da Hürrem hadde fått Suleimans oppmerksomhet, hadde han allerede en sønn med sin favorittkonkubine. Mahidevran Hatun hadde født Mustafa rundt 1516, før Suleiman hadde erstattet sin far som sultan, og hun hadde hatt en plass som Suleimans yndling, eller Haseki, siden den gang. Hürrem fortrengte imidlertid raskt Mahidevran som Haseki, og i 1521 hadde hun født sønnen Mehmed.
Etter å ha fått en sønn med sultanen, skulle Hürrem aldri ha fått flere barn. Ved å begrense konkubinene til én mor til én sønn, sørget man for at ingen kvinne noen gang skulle få nevneverdig innflytelse over sultanen eller arvefølgen. Det er imidlertid tydelig at Suleiman allerede så på Hürrem som mye mer enn bare enda en av sine konkubiner, for i 1522, bare ett år etter sønnens fødsel, fødte Hürrem en datter ved navn Mihrimah. Hürrem og sultanen fortsatte å trosse de tradisjonelle forventningene til en osmansk keisers forhold til sin konkubine, og fikk fire barn til sammen, som alle var sønner - de fikk navnene Selim, Abdullah, Bayezid og Cihangir.
Som mor til sultanens seks barn ble Hürrem den første kvinnen i keiserrikets historie som hadde hatt en så privilegert og opphøyet posisjon, og det må ha vært tydelig for alle at Suleimans følelser for Hürrem var sterke nok til å overvinne århundrer med ritualer og konvensjoner. Om følelsene ikke allerede var tydelige, skulle de bli det i 1533, da Suleiman tok en beslutning som skulle komme til å forandre Hürrems liv.
Keiserinne av osmanene
I 1533 eller 1534 ble Hürrems stilling som konkubine opphevet, og Suleiman giftet seg med henne og gjorde henne til sin lovlige hustru. Dette sjokkerte både osmanene og den vestlige verden, ettersom det ikke var vanlig at de osmanske sultanene giftet seg i det hele tatt. En ambassadør som var til stede i Konstantinopel da bryllupet fant sted, beskrev affæren som en "ekstraordinær hendelse, en hendelse uten sidestykke i sultanenes historie" Hürrem hadde kommet til byen som utenlandsk slave, og på bare noen få år var hun blitt den mektigste osmanske kvinnen på flere hundre år.
Som keiserens hustru ble Hürrems status tilsvarende opphøyet, og hun fikk en luksus hun sannsynligvis aldri ville ha drømt om. Hun ble passet på av sine egne tjenere og fikk en betydelig godtgjørelse som hun kunne bruke på klær og bekvemmeligheter. Hun tok også beslutningen om å flytte sultanens harem fra Eski Saray (det gamle palasset) til Topkapi-palasset, der hennes mann bodde. Dette viste seg å være en monumental begivenhet, ettersom det plasserte Hürrem og de andre kvinnene i haremet i sentrum av den osmanske makten, der de aldri før hadde vært. Dette ga Hürrem hyppigere og tettere kontakt med sultanen, men sørget også for at hennes kvinnelige etterfølgere fortsatte å være til stede i Topkapi-palasset også etter hennes levetid, noe som forandret de osmanske kvinnenes rolle for alltid.
Hürrem skal også ha sørget for at alle de vakreste av ektemannens konkubiner ble giftet bortgiftet bort, noe som innebar at de forlot haremet helt. Som den første kvinnen som giftet seg med sultanen, var det ikke overraskende at Hürrem følte at hun måtte beskytte forholdet til Suleiman, selv om mange av hennes samtidige mente at hun holdt fast på makten så hardt hun kunne. Det ser imidlertid ut til at Hürrems frykt for trusler og konkurranse fra andre kvinner var ubegrunnet, for da de først var lovlig gift, forble sultanen trofast mot sin kone, og forholdet deres ble, nok et ukonvensjonelt trekk for en osmansk leder, et monogamt forhold.
Som Suleimans kone fungerte Hürrem som en gemalinne, og hun brukte sin intelligens og politiske skarpsindighet til sin fordel. Hun diskuterte statsanliggender med sin mann og påvirket ham og hans vesirer (politikere). På grunn av sin bakgrunn og sine østeuropeiske røtter utnyttet Hürrem sine evner til å pleie et politisk forhold til kongen av Polen, Sigismund II Augustus, som hun korresponderte med om statsanliggender. Det var imidlertid i sin støtte til kunst og arkitektur, og gjennom sin filantropiske og offentlige innsats, at Hürrem kom til sin rett.
Kritikk i samtiden
Som kvinne på 1500-tallet er det ikke overraskende som kvinne på 1500-tallet, er det ikke overraskende at Hürrem hadde sine motstandere, både innad i keiserriket og fra eksterne observatører. Særlig osmanene var ikke Hürrems største tilhengere, ettersom mange av dem fant situasjonen mellom henne og sultanen mildt sagt forvirrende. Mange av tradisjonene som hadde blitt brutt av Suleiman og Hürrem hadde brutt, hadde til hensikt å begrense en enkelt kvinnes innflytelse over sultanen - hun var ikke bare en kvinne i en mektig posisjon, hun var også den første kvinnen som noen gang hadde oppnådd en slik innflytelse. Mange hoffmenn skal ha mislikt Hürrem på grunn av hennes innflytelse hos sultanen, og en italiensk besøkende i Konstantinopel skrev om situasjonen "Janitsjarene og hele hoffet hater henne og hennes barn, men fordi stortyrkeren elsker henne så høyt, er det ingen som våger å snakke, og alle snakker alltid stygt om henne og hennes barn, og godt om den førstefødte og hans mor, som har blitt avvist."
Sammenligningen med Mahidevran, den "perfekte" moren til den første sønnen, som hadde fulgt alle de tradisjonelle konvensjonene for en favorisert konkubine, virker urettferdig, ettersom Suleiman hadde en stor rolle å spille i Hürrems opphøyelse fra slave til hustru. Men å leve som en fremtredende kvinne i et tradisjonelt patriarkalsk system kom aldri til å bli lett for Hürrem. Hun hadde fått lov til å bli i Konstantinopel mens sønnene hennes flyttet bort for å innta politiske posisjoner i andre deler av riket, noe som heller ikke var vanlig for en mor til sultanens sønn, og som bidro til å forsterke de negative vurderingene av hennes nærhet til sultanens makt. Da folk ikke kunne forstå Hürrems makt over Suleiman, trakk de sine egne konklusjoner om hennes appell. Noen samtidige kilder forteller om spekulasjoner om at Hürrem på en eller annen måte hadde forhekset sultanen.
To av de verste beskyldningene mot Hürrem var imidlertid knyttet til de grusomme dødsfallene til to av de mest prominente mennene ved Suleimans hoff. I 1536 ble storvesiren (den viktigste politikeren ved siden av sultanen) Ibrahim Pasha funnet død i et gjesterom i sultanens palass. Han hadde spist sammen med Suleiman kvelden før, som hans nærmeste politiske rådgiver, og hadde trukket seg tilbake til sitt kammer hvor han ble brutalt drept. Motivet for henrettelsen er fortsatt uklart, og opp gjennom århundrene har historikere og Hürrems motstandere spekulert i om hun var innblandet i hendelsen. Selv om det ikke finnes noen dokumentasjon på at hun var en del av beslutningsprosessen, vet vi at forholdet mellom Pasha og Hürrem kunne være anspent og preget av konkurranse mellom de to Suleiman-favorittene.
En annen historisk fortelling plasserer Hürrem som den ansvarlige for dødsfallet til sultanens eldste sønn, Mustafa, i 1553. Mustafas eksistens hadde utgjort en betydelig trussel mot muligheten for at en av Hürrems sønner skulle etterfølge faren, og det antas at dette kan ha spilt en rolle i Suleimans beslutning om å få sin egen sønn henrettet. Igjen er det imidlertid lenge blitt diskutert hvor stor innflytelse Hürrem hadde på denne avgjørelsen, og det er anerkjent at Mustafas handlinger i månedene før henrettelsen hadde truet den aldrende farens autoritet.
Arven
Hürrem Sultan døde i april 1558 etter å ha lidd av en ukjent sykdom i lengre tid. Historikere har anslått at hun sannsynligvis var i begynnelsen av 50-årene. Hennes død var betydningsfull fordi hun etterlot sin mann alene for første gang siden han ble sultan i 1520. Han skal ha vært knust over tapet, og lot Hürrem stedes til hvile i et mausoleum i den keiserlige Süleymaniye-moskeen. Da Suleiman døde åtte år senere, ble han begravet i nærheten av sin elskede kone.
En av de største arvene Hürrem etterlot seg, var barna hennes. Selv om hun hadde overlevd noen av sønnene sine, fortsatte flere av barna hennes å blomstre. En av sønnene, Selim, arvet sultanatet etter sin far da han døde, og ble Selim II, som styrte Det osmanske riket fra 1566 til 1574. Hürrems datter, derimot, trådte i morens sted etter hennes død, og ble en støtte for faren de siste årene av hans liv. Mihrimah lignet moren på mange måter, hun inntok politiske posisjoner, ga faren råd i statsspørsmål og støttet veldedige prosjekter. Uten Hürrems innflytelse, og måten hennes tilstedeværelse ved Suleimans side hadde endret rollene kvinner kunne spille i den osmanske verden, ville Mihrimah sannsynligvis ikke ha fått sjansen til å vise sine egne evner. Hürrems forhold til Suleiman er faktisk avgjørende for å definere en ny tid for osmanene - kvinnesultanatet. Hürrem var en av de første kvinnene som utøvde makt i imperiet, men hun var absolutt ikke den siste.
Å felle en dom over Hürrems tid som gemalinne er et polariserende spørsmål. For noen var hun en grusom og manipulerende kvinne, mens hun for andre var en kløktig politiker som utnyttet de mulighetene hun fikk. Det som forhåpentligvis er åpenbart, er at Hürrem var en ekstraordinær kvinne i sin samtid. Hennes vei til makten, fra slavepike til sultanens gemalinne, var enestående, og hun satte uten tvil sitt preg på ottomanernes historie, på 1500-tallets kvinner og på dagens Tyrkia.

''

Hürrem ble den første kvinnen i keiserrikets historie
som hadde en så privilegert og opphøyet posisjon

Å skrive
Kjærlighetsbrev

Suleiman og Hürrem var ikke sjenerte når det gjaldt å snakke om følelsene sine

Selv om kildene er mange for historikere som ønsker å utforske forholdet mellom Hürrem og Suleiman, er det kanskje ingenting som er mer nyttig enn kjærlighetsbrevene og poesien de to skrev til hverandre helt fra starten av forholdet. Noen av brevene handlet om praktiske og politiske spørsmål, men de inneholdt også vakre kjærlighetserklæringer til hverandre. I denne passasjen fra et udatert brev tar Suleiman seg tid til å uttrykke sine følelser for sin kone, og kaller henne blant annet for sin sultan. Det er litt av en uttalelse fra den "storslåtte" keiseren selv.
"Tronen i min ensomme nisje, min rikdom, min kjærlighet, mitt måneskinn.
Min mest oppriktige venn, min fortrolige, min eksistens, min sultan
Den vakreste blant de vakre..
Min vår, min glade kjærlighet, min dag, min kjære, mitt leende blad..
Mine planter, min søtnos, min rose, den eneste som ikke plager meg i denne verden..
Mitt Istanbul, min Caraman, jorden i mitt Anatolia
Mitt Badakhshan, mitt Bagdad og Khorasan
Min kvinne med det vakre håret, min kjærlighet til det skjeve brynet, min kjærlighet til øyne fulle av ondskap..
Jeg vil alltid lovprise deg ..."

over På dette maleriet av en kvinne i ottomansk drakt som antas å være Hürrem Sultan, er hun avbildet med trekk som er mer typiske for en østeuropeisk kvinne

over Interiøret i Haseki Sultan-moskékomplekset i Istanbul, som ble bestilt av Hürrem fra rundt 1538

nedenfor Slavemarkedet (1866) av Jean-Leon Gerome viser en ung kvinne som blir undersøkt av potensielle kjøpere. Hürrem Sultan kan ha gått gjennom noe lignende på markedet i Konstantinopel

over Hürrems ektemann, Suleiman den storslåtte, huskes for å ha utvidet det osmanske riket og ledet en gullalder

Janitsjarene og hele hoffet
hater henne og hennes barn på samme måte

Filantropiske sysler

Hvordan Hürrem Sultan bygget opp arven sin

Å engasjere seg i veldedighet viste seg å være en viktig del av Hürrems liv som sultanens hustru, og i 1538 startet hun sitt første prosjekt sammen med ottomanernes sjefsarkitekt, Mimar Sinan. De fikk bygget en ny moské i en forsømt del av Konstantinopel, og i løpet av en årrekke ble det oppført flere bygninger som skulle komme lokalsamfunnet i området til gode. To skoler, et suppekjøkken, en fontene som ga ferskvann og et sykehus ble en del av Haseki Sultan-komplekset.
I tillegg til dette komplekset bygde Hürrem også en rekke moskeer i andre regioner, samt suppekjøkken i Mekka og Jerusalem, der sistnevnte etter sigende ga mat til rundt 500 mennesker to ganger om dagen. Hürrem bestilte også byggingen av et badehus i Hagia Sophia-området i Konstantinopel, som fortsatt står den dag i dag. I tillegg til å delta i byggeprosjekter etablerte Hürrem også stiftelser over hele imperiet. Leslie Peirce skriver i sin biografi om Hürrem "Da hun døde, fantes det store veldedige institusjoner i hennes navn i de hellige byene Mekka, Medina og Jerusalem og i de osmanske hovedstedene Istanbul og Adrianopel, mens mindre stiftelser var spredt over hele riket i regionale hovedsteder og byer."

over Dette bildet viser Suleiman som blir underholdt i Topkapi-palasset, dit Hürrem flyttet det keiserlige haremet

over Hürrems sønn etterfulgte Suleiman som sultan og ble Selim II

over Hürrems samtidige i Europa kalte henne Roxelana, et navn som hedret hennes rutenske arv

under Hürrem Sultans grav i den keiserlige Süleymaniye-moskeen i Istanbul ligger ved siden av graven til hennes mann

Samtidige kilder forteller om spekulasjoner om at
Hürrem på en eller annen måte hadde forhekset sultanen

Artemisia

Sjørøverprinsessen av Halikarnassos

Hva vet vi egentlig om kvinnen som sto sammen med Xerxes mot grekerne, men som Herodot hyller?

In 480 fvt. tok Xerxes I opp kampen mot bystatene i Hellas i to historiske slag. I det ene slaget, slaget ved Thermopylene, seiret hans (muligens) 300 000 mann store hær, men til en høy pris og mot det som ifølge legenden bare var 300 spartanere under ledelse av kong Leonidas (anslagene varierer, men 7000 mann virker mer sannsynlig). I mellomtiden ble Xerxes' flåte knust av athenerne i slaget ved Salamis, i stredet mellom Salamis og Pireus. Xerxes selv deltok ikke i noen av slagene, men historien har skrevet ned navnene på noen få av hans hærførere. En som skiller seg ut, etter å ha advart keiseren mot et sjøslag med Athen og vært en av de få som kom ut av konflikten med rosende ord, er dronning Artemisia I av Karia.
Artemisia var dronning av bystaten Halikarnassos, og det er i stor grad takket være hennes landsmann Herodot at vi fortsatt husker henne. Hans skildring av slaget ved Salamis og historien rundt det er en av de få kildene vi har til Artemisias liv og betydning. "Andre greske og romerske historikere skrev også om henne, men Herodot skrøt om henne", sier Dr. Katie Nelson, medforfatter av En verdenshistorie i 80 tapte kvinner. "Det er tydelig at han beundret henne dypt. Og det at han ikke følte behov for å "forklare" hennes tilstedeværelse, forteller oss mye om persernes holdning til kvinner på den tiden. Fraværet av en forklaring forteller oss at en kvinnelig general ikke var så uvanlig at det krevde en lang forklaring på hvordan hun hadde havnet i en slik rolle."
Fakta om hennes liv før slaget er mildt sagt sparsomme. Vi vet at hun regjerte som regent for sin sønn,

© Deniane Kartchner

Dr. Katie Nelson
Dr. Katie Nelson er verdenshistoriker og underviser ved Weber State University, samtidig som hun skriver, leder omvisninger og lager podkast. Hennes show, What's Her Namesammen med Olivia Meikle, som også er medforfatter av boken En verdenshistorie i 80 tapte kvinner.

Alle bilder: © Getty Images, © Shutterstock

Slaget ved Salamis

Hvordan de dyktige grekerne beseiret den persiske flåten

Pisindelis, etter at mannen hennes, hvis navn har gått tapt. Vi vet også at hun var datter av kong Lygdamis av Halikarnassos, og at hennes ikke navngitte mor opprinnelig var fra Kreta, så hun var av gresk og karisk avstamning. Det er mer usikkert når hennes styre startet og sluttet, men det falt sammen med Xerxes I (486-65 fvt.). Vi vet også at byen hennes var et av datidens store maktsentra.
"På den tiden hun regjerte, hadde Halikarnassos vært en viktig handelshavn i mange århundrer", sier Nelson. "Byen var grunnlagt av mykenerne, så folket hennes var godt kjent med deres egen kulturarv, de episke fortellingene fra heltenes tid. Kort tid etter at hun kom til makten, ble et av de berømte antikke underverkene i verden [Mausoleet i Halikarnassos, 351 fvt. Nå er det et stort turistmål, Bodrum i Tyrkia, og folk strømmer dit fra hele Europa igjen."
Utover dette er det imidlertid mye som er uklart om Artemisia før hennes rolle i Xerxes' flåte. Som Nelson påpeker, var Herodot tydeligvis en fan, kanskje fordi han vokste opp i byen hennes og hørte historier om denne krigerdronningen (Herodot var rundt fire år gammel da slaget fant sted). Når det er sagt, gjorde han et spesielt poeng av å avfeie Xerxes' andre hærførere i sin skildring av slaget. "Jeg nevner ingen av de andre hærførerne, for det er ikke nødvendig, bortsett fra Artemisia, som får meg til å undre meg stort over at en kvinne har gått med hæren mot Hellas", skrev han i sin Historier. Han avslører at hun stilte fem skip til rådighet for Xerxes' flåte, og de ble ansett som blant de beste som gikk til angrep på Athen den dagen.
Nelson påpeker at Artemisias bidrag og likeverdige plass ved bordet blant Persias kapteiner forteller oss mye om forskjellene mellom gresk og akemenidisk kultur. "Hun var en av hans beste generaler, og den eneste kvinnelige generalen. Basert på de kildene vi har, virker det som om hun ikke bare hadde en plass ved bordet, men at hun var like respektert som mennene. Etter alt å dømme var det ingen "mansplaining" eller tilsidesettelse fordi hun var kvinne. Det var med andre ord ikke et sjokk eller en skandale å ha en kvinnelig general. Kvinnene i antikkens Persia var de mest frigjorte i den antikke verden. De var utdannet og hadde rett til å eie eiendom og drive forretninger. Og selv om det fortsatt var et patriarkalsk samfunn, kunne kvinner oppnå enorme maktposisjoner."
Grekerne ble i hvert fall oppmerksomme på hennes tilstedeværelse. Athenerne skal ha tilbudt 1000 drakmer (tilsvarende tre årslønner for en arbeider) for å ta henne til fange, og vi vet at hun fortsatt ble husket i 411 fvt. fordi hun omtales i skuespillet Lysistrata. "En legende forteller at det gamle Sparta (et annet samfunn av mektige kvinner) reiste en statue av henne på sin agora, bygget av ruinene som de invaderende perserne hadde etterlatt seg", sier Nelson. "Det er en fantastisk sterk myte: Taperne brukte ruinene av sin egen by til å bygge en statue av fiendens ikoniske kvinnelige general. Det kan man analysere hele dagen!"
Som nevnt tidligere var Artemisia imidlertid ikke tilhenger av å angripe atenerne til sjøs. Herodot nedtegner hennes innvendinger, formidlet gjennom en annen av Xerxes' betrodde hærførere, Mardonius: "Spar på skipene deres, og tilby ikke kamp til sjøs; for deres menn er like mye sterkere til sjøs enn deres, som menn er sterkere enn kvinner."
"Herodots ord er så rike", reflekterer Nelson. "For en replikk! Fra en kvinnelig general, som var uenig med alle mennene." Det er også viktig å merke seg at Artemisia i denne innvendingen og hennes påfølgende kommando i slaget ser ut til å ha stått fritt til å delta eller ikke delta i det som skulle komme. Herodot gir ingen indikasjoner på at Artemisia ble presset til å delta i kampen mot Athen. "Xerxes respekterte henne desto mer fordi hun våget å si sin mening når alle andre var uenige", sier Nelson. "Men han fulgte ikke hennes råd. Han satte i gang invasjonen, men ga henne en utvei. Hun trengte ikke å dra, men hun valgte å gjøre det. Hun seilte frivillig inn i en storm som bare hun så komme."
Selv om Artemisia var den eneste kvinnen som skal ha deltatt i slaget ved Salamis, forteller Nelson at hun neppe var noe særtilfelle, i hvert fall ikke i det persiske samfunnet. "Jeg vil si at [Artemisias kommando] var omtrent like uvanlig som det er i dag å se en kvinnelig hærfører. Det var bemerkelsesverdig nok til at Herodot gir henne spesiell oppmerksomhet (og nesten drypper av beundring), men det var ikke så uvanlig at perserne ble sjokkert. Så igjen, det er kanskje som å se en kvinnelig administrerende direktør eller statsminister i dag - oppsiktsvekkende, litt spennende og derfor fulgt ekstra nøye med på, men ikke sjokkerende.
"Men det er i Persia. I Athen ville det ha vært utenkelig. Atenerne ville ha blitt dypt sjokkert over å se en kvinne som sjef for noe som helst, for ikke å snakke om en skipsflåte. Selv om Athen var demokratisk i utgangspunktet, var det utrolig kvinneundertrykkende. Atenske kvinner var ikke engang velkomne til å gå rundt i det offentlige rom, for ikke å snakke om å være borgere eller ta noen form for kommando."
Slaget ved Salamis gikk omtrent like dårlig for Xerxes' styrker som Artemisia hadde spådd. Den persiske flåten ble trukket inn i et trangt sund og omringet fra alle kanter. De mange skipene førte til at slaget utviklet seg til en nærkamp, og Artemisias skip var tilsynelatende fanget midt i denne nærkampen. "Den persiske flåten var blitt lokket inn i en trang passasje og fanget av de raskere og smidigere athenske skipene", forklarer Nelson. "Da bølgene slo opp, smalt de persiske skipene inn i hverandre og sank foran øynene på Xerxes."
Det var på dette tidspunktet Artemisia gjorde noe som er blitt fremstilt som enten dristig eller forrædersk, avhengig av observatørens perspektiv. Hun ble forfulgt av en athensk trireme, men ble blokkert av skip fra den persiske flåten, og bestemte seg for å kjøre gjennom det som lå foran henne. Skipet hun krasjet gjennom, tilhørte kong Damasithymus av Calyndus. "Det kan hende at hun hadde hatt en krangel med ham mens de fortsatt var ved Hellesponten, men om det hun gjorde, var gjort med en bestemt hensikt, eller om kalyndianeren møtte henne ved å krysse veien hennes på måfå, kan jeg ikke si", skrev Herodot, som funderte på om rammingen hadde vært helt tilfeldig eller ikke. Uansett var det to viktige reaksjoner fra både venn og fiende som virket i hennes favør. Athenerne trodde hun hadde skiftet side og avbrutt forfølgelsen, mens Xerxes, som så på fra avstand, trodde hun hadde knust et fiendtlig fartøy og feiret hennes modige engasjement for ham ham. Ifølge Herodot skal kongen ha utbrutt "Mine menn er blitt kvinner, og mine kvinner er blitt menn."
Slaget ved Salamis gikk tapt, men Artemisias rykte og anseelse hos Xerxes forble intakt. "I møte med det katastrofale tapet og ydmykelsen kalte Xerxes alle sine generaler til seg, og i en symbolsk gest avskjediget han dem alle unntatt Artemisia", sier Nelson. "Han spurte hva han skulle gjøre, og Artemisia ba ham om å 'stikke av'! Han gikk med på det, og ga henne i oppdrag å bringe barna hans trygt tilbake til Persia (det var mange av dem). Hun tok dem med på skipet sitt og brakte dem trygt til Efesos (i dagens Tyrkia). Etter det forsvinner hun helt fra historien." Mardonius ble etterlatt for å fortsette Xerxes' invasjon av Hellas, også det på Artemisias forslag, og han ble drept i slaget ved Plataea året etter, noe som satte punktum for felttoget.
Det antas at Artemisia som belønning for sin tapperhet i slaget fikk en full gresk rustning av Xerxes, noe som var en gresk skikk for å hedre hærførere snarere enn en persisk, men som også kan ha vært en karisk skikk og derfor dobbelt betydningsfull. Samtidig fikk flåteadmiralen hans en spindel og en distaffel, som ble ansett for å være symboler på kvinnelighet. Som Nelson sier, er det begrenset med sikre detaljer om hva som videre skjedde med Artemisia. En historie fra 800-tallet antyder at hun, etter å ha blitt avvist av en prins ved navn Dardanus, kastet seg i havet, men ingen slik legende ser ut til å å dukke opp i noen tidligere tekster. Vi vet at sønnen Pisindelis tiltrådte som hersker over Karia rundt 460 fvt., så det er mulig at Artemisia var opptatt med sin rolle som lokal leder i store deler av tiden etter Salamis.
Nelson skulle ønske at Artemisias historie hadde fått mer oppmerksomhet: "Den sier så mange interessante ting om fortidens samfunn. For det første belyser historien hennes det faktum at "kvinnerollen" i historien ikke kan males med én pensel. For antikkens kvinner fantes det et patriarkat i antikkens Persia og et patriarkat i antikkens Athen på samme tid. Den gang som nå finnes det et helt spekter av kvinnelige erfaringer i patriarkalske samfunn."

over Et maleri fra 1882 av slaget ved Salamis av Constantinos Volanakis

Nedenfor Artemisia var den eneste kvinnelige kommandanten i den persiske flåten

Å legge fellen
De greske skipene inntok sine posisjoner ved daggry med sikte på å lokke den persiske flåten inn i sundet mellom Salamis og det greske fastlandet, gi dem så lite manøvreringsrom som mulig og deretter nærme seg fra alle kanter.

Trekker dem inn
Da de persiske skipene nærmet seg grekerne, begynte de å bevege seg bakover og trakk Xerxes' styrker enda dypere inn i sundet. Dette var akkurat den typen sjømannskap og kunnskap som Artemisia må ha fryktet.

Nærkamp
Da de greske skipene var på plass, begynte de å rammes fra alle kanter, nærmet seg perserne og forvandlet slaget til en nærkamp med spyd, piler og marinesoldater som hoppet opp på akemenidiske fartøyer for å kjempe mann mot mann.

Ingen plass til å flykte
I mylderet av skip er store deler av den persiske flåten ute av stand til å svinge effektivt for å gjøre retrett og oppnå noen form for fordel. Kaos oppstår, og skipene fortsetter å kollidere og vikle seg inn i hverandre. Bare de som kan svømme, har en sjanse til å komme seg unna.

"Taperne brukte ruinene av sin egen by til å bygge en statue av fiendens ikoniske kvinnelige general"

øverst En gresk frise som viser kvinner i kamp med menn

over Slaget ved Salamis ble et sammenstøt av skip

Nedenfor Artemisias regjeringstid etter Salamis går tapt for historien

"Xerxes kalte alle sine generaler til seg, og med en symbolsk gest avskjediget han alle unntatt Artemisia."

over til venstre En statue av Artemisia i Bodrum i Tyrkia

Over til høyre Stedet der Halikarnassos en gang lå, nå Bodrum

VENSTRE Eva Green i en sjelden rolle som Artemisia i 300: Oppstandelsen av et imperium

En verdenshistorie i 80 fortapte kvinner
av Katie Nelson og Olivia Meikle er tilgjengelig nå (£10,99, Michael O'Mara Books)

Greske krigerkvinner

Flere kvinneskikkelser antas å ha vært i kamp

Tomyris

Pheretima

Telesilla

Tomyris, som antas å være dronning av Massagetae, avviste et frieri fra Kyros 2. og møtte ham deretter i kamp for å forsvare riket sitt mot hans tilnærmelser. Herodot skriver at Tomyris ledet troppene sine i kamp, og noen beretninger sier at Kyros døde i kampene.

Pheretima var dronning av Battiad-dynastiet og overtok tronen etter at sønnen hennes ble beseiret og sendt i eksil rundt 518 fvt. Han ble senere drept, og hun beleiret Barca, der man trodde drapsmennene gjemte seg. Ifølge Herodot varte beleiringen i ni måneder.

I motsetning til de andre herskende kvinnene her, var Telesilla en poet fra Argos, men da byen hennes ble angrepet av spartanerne, skal hun ha organisert kvinnene, de eldre og barna i Argos for å tvinge fienden tilbake etter at de hadde beseiret mennene i felten.