Det har varit ännu ett otroligt år på Allt om Historia. Vi har fördjupat oss i några av de största historierna i det förflutna, markerat några monumentala årsdagar och avslöjat ännu mer fascinerande förlorad och understuderad historia. Och i årets årsbok får du återigen läsa några av de bästa exemplen på detta skrivande.
Du kan se fram emot att läsa sanningen bakom legenden om Lady Godiva, lära dig varför historikern Dan Jones anser att Henrik V var den perfekta medeltida kungen och upptäcka historierna bakom några av historiens mest kända mugshots. Och naturligtvis har vi några av våra största inslag här också, till exempel en djupgående undersökning av pyramiderna i Egypten, hur familjen Tudor tog sig ur Rosornas krig för att styra England och uppmärksammar att det är 80 år sedan fred slöts i Europa. Vi hoppas att ni kommer att njuta av allt.

Innehåll

Forntida värld  008 Pyramidernas hemligheter från heliga ritualer till gömda skatter - ta reda på varför dessa världsunderverk byggdes
018 "Io Saturnalia!" Upptäck traditionerna och sederna kring Roms berömda vinterfirande
024 Att skapa ett monster natalie Lawrence förklarar vad vi kan lära oss av odjuren i de gamla sagorna

Kunglig historia  030 Tudors uppgång hur en nystartad adelsfamilj tog sig ur Rosornas krig för att styra England
040 Brittiska kungliga bastarder Att vara ett utomäktenskapligt barn till en monark innebär många prövningar och vedermödor
046 "Henrik V var den perfekta medeltida kungen" dan Jones argumenterar för varför segraren vid Agincourt var en förebild för kungamakten

Livet i krig  054 Röster från VE-dagen firar slutet på andra världskriget med de människor som bevittnade det
064 Återuppbyggnad av Hiroshima Hur den japanska staden uppstod ur askan efter en atombomb
070 Djävlar i mörkret tyska bomber var inte det enda som fanns att frukta i det mörklagda London

Konsthistoria  102 Shakespeares London från krig på teatrar till hovpolitik, upptäck stadslivet som inspirerade skalden
112 James Baldwin Hur denne författare, dramatiker, poet, aktivist och humorist använde sitt arbete för att utmana fördomar
118 Kabukis ursprung utforska den tumultartade historien bakom Japans berömda teaterkonst

Brott och straff  078 Viktorianska underjorden upptäck gängen som lurade i de mörka gränderna i 1800-talets Storbritannien
088 USA:s ursprungliga gangster Hur Jesse James gjorde sig själv till en ikon och laglös, men till slut blev förrådd
094 Stjärnor bakom galler ikoniska kändisars mugshots och historierna bakom dem

Stora kvinnor  126 Legenden om Lady Godiva hur en berättelse om en naken adelsdam blev en så berömd myt
132 Hürrem Sultan Hur hon fångade kejsarens hjärta och gick från slav till kejserlig gemål
138 Piratprinsessan av Halikarnassos vad är sanningen om Xerxes allierade Artemisia som stred mot grekerna i slaget vid Salamis

Forntida

världen

© Getty Images

Forntida värld

hemligheter av

PYRAMIDER

I

Från heliga ritualer till gömda skatter - ta reda på varför dessa världsunderverk byggdes

om du idag letar efter antikens sju underverk kommer du att bli besviken. Du kommer att söka förgäves för att hitta mer än några få rester av dem.
Statyerna från Mausoleet i Halikarnassos finns på museer runt om i världen, men av själva underverket finns inte mycket kvar i marken. Babylons hängande trädgårdar har så grundligt smulats sönder till damm att akademiker diskuterar om de verkligen existerade överhuvudtaget. Kolossen på Rhodos, en staty av guden Helios som tornade upp sig över hamnen, föll i en jordbävning mindre än 60 år efter att den uppförts. Tiden har inte lämnat mycket mer efter sig än deras namn.
Men om du besöker Giza står Khufus stora pyramid fortfarande kvar. Det äldsta av de sju underverken är också det enda som i stort sett har överlevt trots årtusenden av väder och vind och besökarnas skövling. Ställ dig framför pyramidens geometriska perfektion, byggd av miljontals kalkstensblock, och du kommer att dela det under som alla som har sett dem i tusentals år har upplevt. Pyramiderna har blivit en symbol för allmänhetens bild av det gamla Egypten, vilket har gett upphov till många missuppfattningar och pseudoarkeologiska teorier, men deras verkliga historia kan berätta mycket om livet och döden för egyptierna.

Skrivet av Ben Gazur

Pyramidernas hemligheter

Illustration: Joe Cummings

Syftet med
pyramiderna
Pyramiderna i Egypten var så massiva och så olika alla andra mänskliga konstruktioner att de i tusentals år har lockat till sig legender om sitt ursprung och sin användning. Den stora pyramiden i Giza var den högsta byggnaden i världen i nästan 4.000 år. När de flesta människor bara hade sett byggnader som var en eller två våningar höga, var det en gåta att sådana föremål överhuvudtaget kunde tillverkas. Den antike författaren Diodorus Siculus kommenterade att "de inte ser ut att vara människans långsamma hantverk utan ser ut som en plötslig skapelse, som om de hade gjorts av någon gud och satts ner kroppsligen i den omgivande sanden."
Det var inte alla som var imponerade av pyramiderna. Plinius den äldre beskrev dem som "tomma och oseriösa prydnadsföremål" som byggts för faraonerna. Han skrev: "Faktum är att de flesta hävdar att det enda motivet för att bygga dem var antingen en beslutsamhet att inte lämna sina skatter till sina efterträdare eller till rivaler som kanske planerade att ersätta dem, eller för att förhindra att de lägre klasserna skulle förbli obebodda." Arkeologiska studier och en bättre förståelse för den egyptiska kulturen har gjort det möjligt för oss att tränga djupare in i pyramidernas mysterier.
Det är omöjligt att diskutera det forntida Egypten utan att tala om religion, eftersom hela deras värld var knuten till det gudomliga. Faraonerna ansågs vara sändebud som stod mellan den vanliga människan och gudarna. Så länge faraon utförde sina religiösa plikter skulle samhället bevaras - och faraonernas roll upphörde inte i och med deras död.
För de gamla egyptierna var tanken på att deras själ skulle överleva i livet efter detta mycket viktig, och för att garantera det behövde många riter och ritualer utföras och deras fysiska kroppar bevaras. Den religiösa tron utvecklades under de tusentals år som den egyptiska civilisationen existerade, men i allmänhet trodde man att två delar av själen efter döden, de så kallade ba och kamåste återförenas för att bilda en andlig varelse som kallades en akh som ansågs värdig att leva med gudarna.
Mumifieringen var bara det första steget på vägen mot odödlighet och det behövdes en lämplig viloplats för att hysa den. För faraonerna var en pyramid dock inte bara en grav, utan också centrum för ett begravningskomplex som inrymde tempel där prästerna bad för deras själar i all evighet. Idag har många av dessa tempelkomplex försvunnit, vilket ger intrycket av att pyramiderna står i en fantastisk isolering.
Det är till pyramidernas inre vi måste vända blicken för att upptäcka deras byggmästares avsikter. Från pyramiderna från den 5:e dynastin (ca 2500 f.Kr.) kommer en serie inskriptioner som kallas pyramidtexterna, som beskriver hur den döde faraon ska behandlas och även ger instruktioner till den avlidnes ande om hur man ska övervinna de utmaningar som egyptierna står inför i det kommande livet.
Varje själ var tvungen att ta sig igenom underjorden och dess många faror innan den kunde få evigt liv. Det fanns ett antal domar som skulle avkunnas för vilka man var tvungen att känna till de rätta svaren, och dessa ristades in på kammarväggarna i vissa pyramider som en hjälp-minnesmärke för de döda. I Unas-pyramiden finns texter som informerar den döde faraon om hur han ska gå tillväga för att få gudarnas välsignelse. "Re och Thoth, ta mig med er, så att jag kan äta av det ni äter, så att jag kan dricka av det ni dricker, så att jag kan leva på det ni lever på, så att jag kan sitta på det ni sitter på, så att jag kan vara stark genom

"Plinius den äldre beskrev dem som 'tomma och oseriösa prydnadssaker'"

RÄTT Hur de stora pyramiderna byggdes är fortfarande ett omdiskuterat ämne - här använder slavar ramper för att transportera stora stenar
nedanför Djosers trappstegspyramid utvecklades från tidigare mastabagravar och består i huvudsak av sex mastabas som staplats ovanpå varandra för att skapa en pyramid

ANCIENT

När minnet av faraonerna sviktade uppstod legendariska berättelser

Vad var pyramiderna till för? I den antika världen är de flesta källor överens om att de var faraonernas viloplatser, vilket också de flesta arkeologer är, men många historier och legender har knutits till dessa fascinerande monument genom historien.
Under medeltiden utvecklades en arabisk berättelse som sade att pyramiderna i Giza hade byggts av en viss kung Saurid före den stora översvämningen. Efter en dröm som tycktes profetera om världens undergång beordrade Saurid att pyramiderna skulle byggas som både en grav och ett förråd för mänsklig kunskap. Denna medeltida berättelse placerade ursprunget till dessa stora strukturer i samband med den tidens religiösa övertygelser.
Medeltidens kristna trodde att pyramiderna hade byggts av Josef. I Första Moseboken berättas hur Josef tolkade en av faraos drömmar som att en lång hungersnöd skulle komma efter en period av rikedom, och därför skapade förråd för att samla in spannmål för att kunna föda människor när tiden var inne. Pyramiderna, påstods det, var dessa förråd. En mosaik från 1200-talet i Venedig visar hur säd bärs in i pyramiderna. Denna tro har inte heller helt dött ut. Den republikanske presidentkandidaten Dr Ben Carson upprepade detta påstående 2015.

LEGENDER

TOPP Besökare kan gå in i den röda pyramiden, som tros ha byggts som en begravningsplats för farao Sneferu
ovan Byggandet av pyramiderna kan ha krävt arbete och stöd av över 20.000 personer
vänster Lertegel och kalksten var två viktiga material som användes vid byggandet av pyramiderna

Alla bilder: © Getty Images

Alla bilder: © Getty Images, © Alamy

det som gör dig stark, så att jag kan segla i det som du seglar i." Guden Re sades segla över himlen i ett solskepp som kallades Miljoner årsbåten, och flera båtar i full storlek har hittats begravda intill pyramider, vilket tyder på att dessa båtar var avsedda för faraon att ansluta sig till gudarna.
Pyramiderna var gravar i en otrolig skala, men verkar ändå inte ha varit inredda i en ofattbar prakt, vilket skatterna i Tutankhamuns gravkammare är ett exempel på. Några få smycken har hittats i de mindre pyramiderna som byggdes för drottningar, men inte alls de obscent stora mängder guld som de flesta kanske förväntar sig. Det var pyramiden i sig som visade upp rikedomen som skulle garantera ett välmående liv efter detta, snarare än föremålen som begravdes i dem.
Men de fascinerande pyramiderna växte naturligtvis inte upp ur Egyptens sand av en slump - hur snubblade pyramidbyggarna sig fram till dessa bestående monument?
Utvecklingen av
pyramiden
Den "fornegyptiska" civilisationen är en etikett som vi använder för att beskriva en period på över 3.000 år, men genom att göra det riskerar vi att tänka på det forntida Egypten som ett oföränderligt samhälle. Faktum är att det skedde många förändringar i hur Egypten styrdes, hur folket dyrkade och vilken konst som skapades under denna period. Utvecklingen av pyramiderna, som det finns dussintals av i det egyptiska landskapet, hjälper oss att fördjupa oss i deras byggares historia.
Eftersom det är den största och mest välbesökta av alla de egyptiska pyramiderna fokuserar de flesta på den stora pyramiden i Giza. Detta kan leda till uppfattningen att alla pyramider är likadana, bara i olika storlekar. Arkeologer har dock funnit att vägen till att bygga den stora pyramiden var kantad av både misslyckanden och inspirerade innovationer.
Den äldsta kända pyramiden ser helt annorlunda ut än de slätsidiga pyramider som de flesta människor föreställer sig. Detta beror på att de utvecklades från en tidigare typ av storslagen grav som kallades mastaba. Mastaban var en rektangulär konstruktion med sluttande väggar av sten eller lertegel, ofta med ett kapell för andakt till de döda inuti strukturen med en gravkammare under. För faraon Djoser, som regerade på 700-talet f.Kr. som grundare av den 3:e dynastin, anses den kunglige arkitekten Imhotep ha skapat en helt ny design för en grav.
Djosers pyramid i Saqqara är mer känd som stegpyramiden eftersom den befinner sig halvvägs mellan en mastaba och en riktig pyramid. Djosers pyramid verkar ha genomgått flera utvecklingsstadier, vilket resulterade i vad som i huvudsak är sex mastabas av minskande storlek staplade ovanpå varandra för att skapa en ungefärlig pyramidform. När den här formen av grav - som sträcker sig 60 meter upp i himlen och en gång var klädd i slät vit kalksten - hade uppfunnits, krävde senare faraoner liknande imponerande strukturer för sina dödliga kvarlevor.
Djosers efterträdare Sekhemkhet bestämde sig tydligen för att han ville ha ett ännu högre monument, och man började bygga en trappstegspyramid som skulle ha haft sju trappsteg i närheten. Tyvärr hann den här faraonens korta regeringstid inte räcka till för att färdigställa den och pyramidens enda våning gick förlorad ända fram till 1950-talet, vilket ledde till att den blev känd som den begravda pyramiden. Det var först under farao Sneferu, omkring 2600 f.Kr., som pyramiderna började få den form vi känner till idag.
Sneferu var tydligen så förtjust i tanken på att bli begravd i en pyramid att han lät bygga minst tre samtidigt som han försökte fullända sin grav. Sneferus tre pyramider ger oss den bästa inblicken i hur pyramiderna utvecklades genom upprepade misslyckanden.
Meidum-pyramiden ser i dag inte alls ut som en pyramid. Den står nu som ett högt torn omgivet av bråte, men det var den första raksidiga pyramiden. Att misslyckas är risken med att pröva något nytt och Meidum var ett misslyckat projekt. Den började som en trappstegspyramid men fick ett slätt ytskikt sent i byggandet. Tyvärr byggdes det släta ytskiktet utåt och vilade på sand snarare än sten. Det verkar som om regn underminerade byggnaden och ledde till att de yttre lagren på ett katastrofalt sätt gled av.
Sneferus nästa pyramid är känd som den böjda pyramiden och kan ha fått sitt karakteristiska krokiga utseende på grund av lärdomar från byggandet av Meidum-pyramiden. Den nedre halvan av pyramiden reser sig i en vinkel på 54 grader men ändras plötsligt till en grundare vinkel på 43 grader. Man tror att byggarna efter Meidum-pyramidens kollaps insåg att så branta sidor skulle leda till strukturell svaghet. Den sista pyramiden som Sneferu byggde är den röda pyramiden, som har de 43-gradiga sidor som utvecklades under byggandet av den böjda pyramiden. Detta är den första framgångsrika raksidiga pyramiden som byggdes i Egypten och blev modellen för alla senare pyramider.
Det var under Sneferus son Khufu som pyramiderna i Egypten nådde sina största höjder när han beordrade byggandet av den stora pyramiden i Giza som sin sista viloplats.
Byggare och begravningar
Det är ett misstag att betrakta pyramiderna och bara tänka på de kungligheter som de var avsedda att hedra. Sådana kolossala projekt krävde fysiskt arbete av ett stort antal människor. Den grekiske författaren Herodotos hävdade att den väg längs vilken blocken till den stora pyramiden drogs tog 100.000 man tio år att bygga. Siffran kan vara fantasifullt hög, eftersom det skulle vara omöjligt att ha så många människor som arbetade samtidigt på platsen för pyramiden, men utan tvekan krävdes tusentals arbetare i varje skede av uppförandet av pyramiderna.
Forntida kommentatorer trodde att pyramiderna byggdes med hjälp av slavarbete, men arkeologiska undersökningar avslöjar mer om arbetarna, hur de levde och dog och hur pyramiderna restes. Medan faraon med sina gudalika krafter kunde beordra sitt folk att göra vad som helst, var arbetarna på pyramiderna fria, välnärda och inkvarterade på statens bekostnad. Specialbyggda byar där arbetarna bodde har grävts ut, tillsammans med en mängd papyri-texter och personliga tillhörigheter från de människor som bodde där.
För att bygga en pyramid måste man först samla ihop sin arbetskraft. Moderna uppskattningar av antalet personer som krävdes för att bygga den stora pyramiden varierar, men det fanns sannolikt en kärna av skickliga murare och stenbrottsarbetare på omkring 4.000 personer. Dessa kunde bygga en pyramid under en period på cirka 20 år, men byggarna behövde stöd av cirka 20.000 personer för att transportera stenblocken, förbereda all utrustning som behövdes och förse arbetarna med mat. Detta var ett betydande antal arbetare när Egyptens befolkning troligen uppgick till 2-3 miljoner. Det krävdes också många administratörer och arkitekter för att projektet skulle hålla tidsplanen.
Egyptens befolkning var till stor del jordbrukare under den här perioden, men tack vare Nilens natur kunde en stor del av befolkningen inte arbeta under flera månader i sträck. Den årliga översvämningen av Nilen var nödvändig för jordbruket eftersom den spred bördig jord på fälten, men när floden var hög var det omöjligt att arbeta på marken. Dessa arbetslösa arbetare kunde sedan sättas i arbete på kungliga projekt, som pyramiderna, som en plikt mot faraon. Eftersom faraon var halvgudomlig kan arbetarna också ha betraktat arbetet med deras gravar som en religiös handling som syftade till att säkerställa Egyptens fortsatta välstånd.
För att börja bygga en pyramid måste man först röja upp på platsen. Efter den katastrofala försörjningen av pyramiden i Meidum var byggarna noga med att bygga direkt på berggrunden. Denna måste kartläggas och jämnas ut. Detta verkar ha skett genom att man grävde ut ett rutnät av kanaler över området och fyllde dem med vatten. Stenen kunde sedan avlägsnas ner till vattennivån för att säkerställa att marken var plan.
Därefter skulle pyramidens centrala kärna byggas. I den stora pyramiden i Giza består huvudstrukturen av cirka 2,3 miljoner kalkstensblock som väger flera ton vardera. När dessa var på plats på plats lades en vit beklädnad av polerad vit kalksten till.
Vi vet mycket om hur denna speciella vita sten bröts och transporterades till platsen för pyramiderna tack vare den anmärkningsvärda upptäckten av den äldsta skrivna papyrusen. Den kallas Merers dagbok och innehåller ett schema från en arbetschef vid namn Merer över hur den vita kalkstenen bröts och transporterades med båt längs Nilen till den stora pyramiden i Giza. Från denna upptäckt vet vi att Merer hade befälet över en arbetsstyrka på cirka 40 båtförare som fraktade cirka 200 block per månad från gruvorna till pyramiderna. Ny forskning har visat att 31 av pyramiderna gränsar till en gren av Nilen som sedan dess har torkat ut, vilket tyder på att blocken transporterades vattenvägen mycket nära byggarbetsplatsen.
Vi kan också få en inblick i livet för dem som flyttade stenarna till pyramiderna tack vare den graffiti som de lämnade på svåråtkomliga ställen. Av detta vet vi att de arbetsgäng som byggde pyramiden gav sig själva namn som "Khufus vänner" eller "Menkaures fyllon".
På toppen placerades en toppsten, en s.k. pyramidion. Ibland täcktes stenen med guld, silver eller koppar för att den skulle blänka i det reflekterande solljuset. Pyramidion hade en speciell betydelse eftersom den var relaterad till Benben-stenen som nämns i den egyptiska religionen. Enligt berättelserna var Benbenstenen det första land som höjde sig över urvattnet. Exempel har också hittats ovanför privatpersoners gravar, vilket tyder på att alla ville förknippas med Benbenstenen - faraonernas gravar var helt enkelt mer extravaganta än de flesta.
Allt detta stenarbete, liksom brytningen av stenblock, utfördes med enkla verktyg av sten, trä och koppar. Det krävdes arbetskraft och tålamod för att bygga pyramiderna, och det är i stort sett allt som kan sägas om deras uppförande. Människor från antiken var lika osäkra på hur de var gjorda som forskare är idag. Hur bars pyramidens block upp till toppen?
Utan kranar hade pyramidbyggarna inte kunnat lyfta stenarna direkt från ett lager till nästa. Troligen byggdes stora ramper så att blocken kunde dras på slädar, men även formen på dessa är omdiskuterad. Fanns det en enda lång ramp som sträckte sig utåt från pyramiden, eller en som klängde sig fast vid sidan av pyramiden i en spiral? Det har till och med föreslagits att inre ramper var inbyggda i pyramidens struktur. Den antike författaren Diodorus Siculus fick höra att ramperna var gjorda av salt och när bygget var klart leddes floden om för att lösa upp dem. Diodorus trodde inte på detta.
Hur det än fungerade måste det ha varit effektivt. För att den stora pyramiden skulle ha kunnat byggas på 20 år skulle ett block ha behövt sättas på plats var femte minut om man arbetade dygnet runt. Det finns dock en hemlighet bakom pyramidbyggandet som gör dem lättare att bygga ju högre de blir, och den har sin grund i deras geometriska form. Eftersom pyramider avsmalnar mot toppen kräver varje nivå mycket färre block än den underliggande. När en pyramid har nått en tredjedel av sin totala höjd har två tredjedelar av det totala antalet block lagts. När den har nått halva sin totala höjd är nästan 90% av blocken på plats.
Pyramidernas fall
Pyramiderna hade byggts som faraonernas eviga viloplatser. I detta misslyckades de. Alla pyramiderna plundrades under antiken och alla sarkofager som en gång i tiden innehöll faraonernas mumier är tomma. Pyramidernas massiva strukturer utgjorde ett alltför frestande mål för gravplundrare som var väl medvetna om de skatter som måste ha legat i dem.
Gravkamrarna i pyramiderna är i dag till största delen tomma, och stensarkofagerna innehåller inte mer än damm. De mänskliga kvarlevor som har hittats härrör ofta från långt senare tid eller består av små benfragment. Rånare visste att gyllene amuletter låg i mumiens hölje och slet sönder kropparna för att få tag i dem. Senare monarker valde att begravas i mer diskreta underjordiska gravar för att försöka undvika denna plundring efter döden.
Pyramiderna skapades som heliga platser, men tidens gång gjorde att lokalbefolkningen inte längre hyste samma vördnad för dem. All den skinande vita kalkstenen visade sig vara för värdefull för att slösa bort på gamla gravar. Den avlägsnades och återanvändes i andra konstruktioner, och kvar finns bara några spridda rester som antyder hur praktfulla pyramiderna en gång såg ut.
Pyramidbyggandets guldålder tog slut på 1500-talet f.Kr. Ahmoses pyramid är idag inte mycket mer än en hög med grova stenar och visar ingenting av den eleganta design och det intensiva arbete som den stora pyramiden som byggdes nästan tusen år tidigare. I själva verket byggdes den genom att man staplade upp en hög med bråte och täckte den med ett yttre lager av kalksten. När detta senare togs bort för att användas i andra byggnader föll pyramiden helt enkelt samman. Det verkar som om pyramiderna var en lyx som Egypten inte längre hade råd att unna sig.
Till och med ruinerna av pyramider som denna kan berätta mycket om det forntida Egyptens verkliga historia och avslöja hur mycket arbetskraft och resurser en farao kunde förfoga över. Och pyramiderna har många fler hemligheter att avslöja. År 2023 använde forskare myoner, partiklar som skapas av kosmisk strålning som träffar atmosfären, för att upptäcka en stor kammare djupt inne i den stora pyramiden. Pyramiderna må vara gamla, men de har alltid något nytt att upptäcka.

TOPPEN Inuti Khufus pyramid - ingången är längst ner till höger, med kungens kammare i mitten
ovan Passage från det andra till det tredje galleriet i den stora pyramiden, 1802

ALIENS &

Fantasifulla teorier har dykt upp om pyramidernas konstruktion

De egyptiska pyramidernas enorma omfattning har fått vissa att ifrågasätta hur de skulle kunna ha skapats under bronsåldern. De slutsatser som dragits brukar inte ses med blida ögon av akademiska forskare.
En av de mest kända teorierna om pyramiderna är att de måste ha skapats av antingen en försvunnen avancerad civilisation eller av utomjordiska besökare från stjärnorna. Det faktum att pyramidstrukturer finns på många avlägsna platser och har producerats av många kulturer framställs som bevis för att de alla måste ha kommit från en enda källa, vare sig det är utomjordingar eller ett världsomspännande atlantiskt imperium. Man kan dock fråga sig varför varje kultur valde att använda helt olika tekniker för att bygga pyramider när de uppenbarligen hade tillgång till ospecificerad avancerad teknik.
Andra forskare har föreslagit att de egyptiska pyramiderna aldrig var avsedda att användas som gravar. New Age-tänkare har hävdat att pyramidformen på något sätt fångar upp energier. På 1900-talet hävdade vissa att mat som förvarades i en skalenlig modell av en pyramid inte skulle ruttna. På 1940-talet söktes patent på Cheops Razor Blade Sharpener, som enligt sin uppfinnare utnyttjade pyramidens kraft för att hålla rakbladen vassa längre.

"Arkeologiska undersökningar avslöjar mer om arbetarna, hur de levde och dog och hur pyramiderna byggdes."

ATLANTIS

ovan Pyramiderna i Giza ansågs redan under antiken vara ett av världens underverk, och de besöks fortfarande av miljontals människor varje år
vänster Många tidiga pyramider var odekorerade på insidan, men efter omkring det 24:e århundradet f.Kr. hade de graverade kopior av pyramidtexterna som var avsedda att hjälpa de dödas själar

"Gravkamrarna är mestadels tomma idag, deras stensarkofager innehåller inte mer än damm"

ovan Meidum-pyramiden var ett första försök att skapa en pyramid med släta sidor, men under byggandet kollapsade de yttre lagren och bara kärnan stod kvar
nedan till vänster En illustration från 1802 av Thomas Milton som visar en underjordisk kammare nära pyramiderna i Giza
längst ner till höger Vi vågar oss in i det smala, knappt upplysta Grand Gallery i Cheops pyramid

Begravd som

Om du måste dö, varför inte bli begravd med stil... inuti en pyramid?

Egypten var ett populärt turistmål för romarna i slutet av republiken och början av kejsardömet, så det är kanske förståeligt att vissa ville återskapa några av de platser de besökte. För Gaius Cestius innebar detta att han byggde en pyramid för att hysa sin grav. Den var mindre än den egyptiska typen och hade en brant sida som en nubisk pyramid, men den står kvar i Rom än idag. Den överlevde delvis för att Cestius pyramid införlivades i strukturen när murarna byggdes för staden.
Britterna var inte immuna mot pyramidernas charm. Den excentriske John "Mad Jack" Fuller lät bygga en pyramidgrav åt sig själv år 1811. En lokal legend säger att han begravdes sittande vid ett middagsbord med en sista måltid framför sig.
En häpnadsväckande plan kläcktes av Thomas Willson på 1820-talet för att hitta plats åt Londons döda, som hotade att ta över alla tillgängliga gravplatser. Hans idé var att bygga en pyramid, som skulle kallas Metropolitan Sepulchre, och som skulle ha rymt 5 miljoner lik. Kostnaden för en sådan konstruktion gjorde den omöjlig att bygga och i stället anlade viktorianerna helt enkelt nya kyrkogårdar i utkanten av London.

faraonerna

VÄNSTER Kungens kammare i den stora pyramiden innehöll en gång kvarlevorna av farao Khufu, men idag står hans sarkofag tom
nedanför vänster Pyramiderna var ursprungligen klädda i vit kalksten som bröts på speciella platser. Denna kalksten har till största delen avlägsnats för att användas på andra ställen

TOPP Pyramiderna kröntes en gång i tiden med en mycket dekorerad sten, en s.k. pyramidion, som förknippas med den religiöst betydelsefulla Benben-stenen
ovan I mitten av den stora pyramiden hittar du farao Khufus (tomma) sarkofag

ovan Shawabti-figurer var begravningsföremål som placerades i egyptiska gravar
nedan Den böjda pyramiden uppvisar två tydliga konstruktionsfaser. De grundare övre lagren kan ha utformats som ett svar på att Meidum-pyramiden misslyckades
längst ner till höger Hieroglyfiska texter finns inristade på väggarna i fornegyptiska gravkammare från tiden för 5:e dynastin

"Pyramiderna hade byggts för att vara faraonernas eviga viloplatser.  I detta misslyckades de"

"Io
Saturnalia!"

Vad var den "romerska julen"?

Skrivet av Jonathan Gordon

Itet är midvintermörker men runt omkring dig lyser ljusen - presenter har bytts ut, du äter en god måltid och är omgiven av vänner och familj, varav många kanske är lite påverkade av alkohol. Stämningen är glad och avslappnad, ingen behöver arbeta idag och alla kan roa sig som de vill. Utanför kan man höra människor som går längs gatan och sjunger julsånger, men det är inte julsånger. Nej, det är Saturnalia som firas, en flerdagarsfest för jordbrukets och skördens gud och, som du säkert förstår, en fest som har haft stort inflytande på de religiösa högtider som följde.
Aom namnet antyder firades Saturnalia till minne av Saturnus, den romerska guden för jordbruk och skörd. Den firades ursprungligen den 19 december varje år, enligt den gamla romerska kalendern, för att sammanfalla med slutet på vinterns sådd. Columella, en romersk soldat och bonde som skrev mycket om det romerska jordbruket, säger att en bonde borde vara klar med att plantera sina höstgrödor i början av december. Det var därför en naturlig tid att vila och koppla av fram till solståndet, innan arbetet på gården skulle ta fart igen.
Aörst verkar det som om Saturnalia bara pågick en enda dag, men sedan började man utöka festligheterna till flera dagar och som mest pågick de i upp till en vecka, från den 17 till den 23 december. Denna utvidgning av festligheterna tros ha ägt rum mellan 133-31 f.Kr. i slutet av republiken. Den underlättades delvis av att Julius Caesar införde den julianska kalendern, som förlängde december med två dagar och flyttade Saturnalierna från den 17 till den 19 december. Det verkar som om många människor fortsatte att fira festivalen på det ursprungliga datumet, vilket gjorde att det började dra ut på tiden. Olika försök gjordes att korta ner festivalen, Augustus föreskrev ett tredagarsfirande och Caligula fem dagar, men de flesta verkar till slut ha respekterat det veckolånga evenemanget.
Wed denna förlängda festival fick varje dag sin egen viktiga roll, även om en fullständig redovisning av Saturnalia inte har upptäckts och vi är tvungna att pussla ihop fragment av händelsen från omnämnanden i flera källor som sträcker sig över tiden. Det hela började alltid med ett evenemang vid Saturnustemplet i Rom, som enligt Livius daterades till ca 497 f.Kr. även om högtiden kan ha börjat många år tidigare. Templet genomgick ett antal rekonstruktioner under årtiondena och de ruiner som finns i Rom idag, i anslutning till Forum Romanum, härstammar från en rekonstruktion av templet på 400-talet e.Kr. Festligheter skulle sedan hållas runt om i staden, både privat bland familjer och hushåll och offentligt. Publius Papinus Statius beskriver en festival under kejsar Domitianus styre, som hölls i amfiteatern i Rom. Alla hade med sig mat och vin och på morgonen serverades bakverk och senare kämpade kvinnliga gladiatorer i arenan som underhållning.
Asaturnalierna var dessutom en tid då man vände upp och ner på sociala normer och uttryckte frihet för alla som bodde i Rom. Slavarna kunde förvänta sig att bli uppassade av sina herrar och att bli serverade en måltid som liknade den som deras herrar skulle avnjuta senare under dagen. Det var vanligt att förslavade arbetare bar sina herrars kläder för dagen och kunde uttrycka sina klagomål fritt utan rädsla för repressalier. Detta gällde även utanför slaveriet, då en låtsaskung i hushållet utsågs, Saturnalicius princeps, eller "Saturnalias ledare", för att leda festligheterna i familjen. Det kunde vara den yngsta medlemmen i hushållet eller någon som valdes ut slumpmässigt och de gav order om att underhålla alla, förolämpa gäster och allmänt ställa till med ofog. De vanligtvis strikta uppförandekoderna kastades ut för en dag och vilt beteende uppmuntrades, vilket är hur Saturnalia byggde upp ett rykte om att vara en särskilt berusad och oregerlig händelse.
After de inledande religiösa ceremonierna var det vanligt att spel, sång, musik, fest och umgänge fyllde dagarna som följde. Lucian, en romersk poet, berättar att Saturnus själv förklarade "Under min vecka är allt seriöst förbjudet, inga affärer är tillåtna. Drickande, oväsen, spel och tärningar, utnämning av kungar och festmåltider för slavar, naken sång, frenetiskt handklappande, en och annan som duckar för iskallt vatten - sådana är de funktioner som jag leder." Starka färger uppmuntrades och ersatte de mer stillsamma togorna som normalt skulle ha varnats. Det var en karnevalisk atmosfär som fick poeten Catullus att kalla det "den bästa av tider". Överallt på gatorna kunde man höra ropen "io Saturnalia!" (hej Saturnalia).
Te sista dagarna av festivalen var Sigillaria då man gav gåvor i form av ljus, cerei, och vaxfrukter samt vax- eller terrakottastatyer, även kallade sigillaria. Tillverkarna av sådana gåvor kallades sigillarii. Ljusen representerade ljuset som återvände efter solståndet, som i den romerska julianska kalendern var den 25 december. Särskilt de rika förväntades vara generösa med sina pengar och ge till välgörenhet såväl som att dela ut presenter. I enlighet med Saturnalias anda kunde vissa gåvor också vara humoristiska. Augustus var en av dem som deltog, och Suetonius berättar att han gav gåvor i form av guld och silver samt kläder. Han delade också ut mer skämtsamma gåvor med dubbla betydelser, som tyg av gethår, svampar, pokers och tänger. Han höll också blindlotterier för vänner där de inte visste vad de köpte.
Nero var å andra sidan mindre generös. En berömd historia berättar att han agerade låtsaskung (trots att han redan var kejsare) i hopp om att genera sin styvbror Britannicus genom att tvinga honom att sjunga inför sina vänner under Saturnalierna. Britannicus, som kanske förväntade sig ett visst skydd från Saturnalietraditionerna som tillät hån och att tala ut mot sociala överordnade, fortsatte att sjunga om sin olycka, att ha blivit förbigången för tronen som hade tillhört hans far Claudius. Han sägs ha vunnit de berusade festdeltagarnas gunst den dagen men inte långt därefter hittades han död, dödad av gift.
Saturnalia fick verkligen några intressanta egenskaper under kejsarna. Med offentliga evenemang som hölls på arenor och fester som organiserades under överinseende av den kejserliga tronen, blev dessa evenemang också en uppvisning av deras makt och generositet. Det kallades Saturnalia principis, eller "kejsarens Saturnalia". Även om det traditionellt var ett firande som skulle lyfta fram alla romares frihet och jämlikhet, kunde det också vara ett verktyg för att påminna människor om kejsarens överhöghet. Därför kunde Saturnalia framställas som en gåva till folket från kejsaren, vilket fortfarande placerar deras frihet i hans händer och välvilja.
Asom professor Carole Newlands skriver i Kejsarens Saturnalia: Statius, Silvae 1.6 (Det flaviska Rom: Kultur, bild, text - Brill, 2002): "Spektaklet var en integrerad del av den monarkiska eller kejserliga processen, för genom att imponera och fängsla folket övertalade det dem att samtycka till ett politiskt system där makten var ojämnt fördelad. Det politiska kan då inte skiljas från det spektakulära."
Tet kan verka lite cyniskt, men festivalen saknade inte kritiker ens på sin egen tid. Poeten Martial skrev om vad han ansåg vara det onda med att ge gåvor, en sed som bland hans kamrater tycktes användas för att garantera tjänster längre fram. Han klagade också över att ha fått saker återgivna till sig från en rik vän, inklusive skrivtavlor, tandpetare, svampar, en servett, en vinkopp, bönor, oliver, vin, fikon och plommon, allt presenterat för honom av åtta slavar. Martial noterar att han skulle ha föredragit det värde i silver som en av slavarna kunde ha burit med sig till honom. Vid en senare Saturnalia beklagade han sig över att han inte hade fått några gåvor... vi undrar varför?
Pliny den yngre lär ha byggt sig ett ljudisolerat rum så att han kunde fortsätta arbeta under Saturnalia, så högljudda var festligheterna på gatan. Han skrev i sina Epistlar: "När jag beger mig till detta vardagsrum verkar det som om jag är långt borta även från min villa, och jag tycker att det är härligt att sitta där, särskilt under Saturnalierna, när hela huset genljuder av festdeltagarnas glädje och rop; för då stör jag inte deras nöjen, och de distraherar mig inte från mina studier."
Lucius Annaeus Seneca var ännu mindre av en beundrare och sade: "Det är december månad och ändå är staden just i detta ögonblick i svett. Tillstånd ges till det allmänna festandet. Allt genljuder av mäktiga förberedelser, som om Saturnalierna inte alls skilde sig från en vanlig arbetsdag! Det är så sant att skillnaden är obefintlig, att jag anser att den man som sade: "En gång var december en månad, nu är det ett år", har rätt." Den som irriterar sig på julreklam i september har helt klart en bundsförvant i Seneca.
Aom vi antydde i början finns det vissa likheter mellan julen och Saturnalia, men de två högtiderna har faktiskt existerat sida vid sida under en längre tid. Den första dokumenterade juldagen inföll 336 e.Kr. och firades då den 6 januari, eftersom inget specifikt datum för Kristi födelse nämns i Bibeln. Datumet tros ha flyttats till den 25 december omkring 354-60 e.Kr., och det första omnämnandet av datumet är Jesu födelse som finns nedtecknat i Chronography från år 354 e.Kr, även känd som Philocalus kalender. I denna krönika anges också Saturnalias första dag till den 17 december, vilket stämmer överens med festivalens längre format. För romarna hade den 25 december alltid varit datumet för solguden Sol Invictus födelse, vilket avslutade festligheterna under den föregående veckan av Saturnalia som en egen religiös ceremoni innan arbetet skulle börja igen. Det verkar troligt att romarna, när de gradvis övergick från hedendom till kristendom, valde att behålla några av de viktigaste datumen och traditionerna från sina gamla högtider för att förenkla dem och göra dem mer lockande för nya konvertiter.
Tådana saker som ljusen i Saturnalia liknar kristendomens adventsljus och är symboliskt lika brännandet av julkubben, som blev en vanlig tradition i Europa under senare århundraden. Att dekorera huset med vintergröna växter var vanligt vid romerska högtider och att festa tillsammans var också vanligt. Romarna bar även konformade hattar, så kallade pillei, som symboliserade frihet och härstammade från grekerna, vilket kan jämföras med de papperskronor som bärs idag på jul. Saturnaliefirare gick också ut på gatorna och sjöng sånger för att fira festivalen, vilket nämns av Plinius och som har sin parallell till julsånger. Och i delar av Bulgarien, Rumänien och Moldavien är det fortfarande en vanlig tradition att slakta en gris runt jul och nyår, precis som det var ett viktigt sätt att inleda Saturnaliefesten.
Hur direkta dessa likheter är, är oklart, men vi vet att kristna religiösa ledare såg trådarna. Det finns bevis för att kristna ledare, både i det antika Rom och senare i Europa, förbjöd festande eller dekorering med vintergröna växter under julen, just för att dessa ansågs vara hedniska traditioner och de inte ville att de skulle förorena eller försämra dagens fromhet.
Usaturnalia försvann så småningom in i historien i takt med att de gamla romerska traditionerna trängdes undan. Poeten Statius utropade dock följande om Saturnalia: "Vem kan sjunga om skådespelet, den ohämmade glädjen, banketten, den obetalda festen, de överdådiga strömmarna av vin? Ah! Nu svimmar jag, och berusad av din sprit släpar jag mig till sist till sömns. I hur många år ska denna festival bestå! Aldrig skall åldern förstöra en så helig dag! Så länge Latiums kullar står kvar och Tibern flyter, så länge ditt Rom står kvar och Capitolium som du har återställt till världen, så länge skall den fortsätta." Och på vissa sätt hade han inte fel.

"December var en naturlig
tid för romerska bönder
att vila och koppla av"

"Io Saturnalia!"

© Alamy

"De förslavade i Rom
kunde förvänta sig att bli uppassade
av sina herrar"

Ovan Rom levde vanligtvis efter strikta sociala koder, men dessa slappnades av under Saturnalierna

Just det Saturnalia ansågs vara en tid för fest och njutning för alla när såddperioden avslutades

Vem var Saturnus?

En snabbguide till skördens gud

Saturnus var såningens gud och i förlängningen böndernas och skördens gud för de gamla romarna. Han hade en koppling till den grekiske titanen Kronos, som hade förvisats från Olympen av Zeus. I den romerska mytologin levde han ett mer fridfullt liv som härskare över Latium, den region där Rom grundades, och lärde lokalbefolkningen att odla jorden.
Trots att han störtades av sin son Jupiter (precis som Kronos störtades av Zeus i den grekiska mytologin) lyckades Saturnus behålla sin betydelse i romarnas gudapanteon. Hans koppling till jordbruket gav honom en särskild betydelse och förknippade honom med rikedom och statens goda hälsa. Hans grundande av Latium ansågs vara en gyllene tidsålder för romarna, vilket bidrog till hans uppskattning. Trots att han i både grekisk och romersk myt slukade sina egna barn för att inte bli störtad av dem, förknippades han av romarna med fred och jämlikhet när det gällde hans umgänge med de dödliga.

Alla bilder: © Alamy

Ovan Saturnalias överdrifter kritiserades av vissa kritiker på sin egen tid

"Jul och Saturnalia existerade faktiskt sida vid sida under en tid"

Ovan Nero lät förgifta Britannicus efter ett bråk under Saturnalierna

Vänster Att bära ljusa kläder, sjunga på gatorna och festa var vanliga företeelser

Fler romerska festivaler

Andra viktiga händelser i den antika kalendern

Lupercalia
En fruktbarhetsfestival som hölls den 15 februari, kanske med en koppling till den moderna Alla hjärtans dag, och som övervakades av präster som kallades Luperci. Namnet härstammar möjligen från den legendariska varghonan som i den romerska myten var mor till Romulus och Remus. Luperci offrade getter och en hund och efter en festmåltid sprang de runt och slog kvinnor med remmar gjorda av djurskinn, vilket antogs göra dem fertila.

Quinquatria
Detta var festivalen för Minerva, gudinna för visdom och krig samt hantverkare och konst, och hölls mellan den 19 och 23 mars varje år. I likhet med Saturnalia var den första dagen en religiös högtid, följt av dagar med spel. Det var också vanligt att besöka en spåkvinna under denna festival, med tanke på gudinnans koppling till dem, medan Mars präster renade vapen och militär utrustning.

Floralia
Denna festival till gudinnan Floras ära, som hålls i april, har kopplingar till det senare firandet av första maj. Flora var blommornas gudinna och templen var översållade med växter för att markera detta tillfälle. Festivalen började vanligtvis den 27 april och pågick i sex dagar med spel som anordnades av magistrater, så kallade aediles, för att vinna folkets stöd inför val.

Vulcanalia
Den här festivalen hedrade eldguden Vulcan och var avsedd att skydda värdefulla grödor från sommarhettan. Under Vulcanalia, som hölls den 23 augusti, anordnades lekar och eldar, och små djur offrades genom att kastas in i lågorna. Vulcan var en viktig gud för romarna, som de försökte blidka efter den stora branden i Rom och förstörelsen av Pompeji.

AKING A

ONSTER

Natalie Lawrence utforskar skapandet av förtrollade varelser genom 15.000 års historia

Intervju av Emily Staniforth

hronder historiens gång har monster och mytiska varelser hemsökt de samhällen och kulturer som skapat dem. Från hydror till gorgoner och cyborger - de monster som människor har föreställt sig speglar våra värsta rädslor och mörkaste mardrömmar, och de kan berätta mycket om den tid då de skapades. Författaren Natalie Lawrence utforskar detta fenomen med monsterskapande när hon reser genom den europeiska historien och söker efter den ångest och de föreställningar som gav upphov till dessa mystiska djur i sin bok Förtrollade varelser: Våra monster och deras betydelser. Vi hade turen att få träffa Natalie för att diskutera hennes forskning och allt som har med monstruösa ting att göra.
Vad var det som först inspirerade dig att ge dig ut på jakt efter exotiska monster från Europas förflutna?
Jag tror att jag alltid har varit fascinerad av avvikande varelser - saker som ekapor och näbbdjur - och jag älskade tanken på att se på världen med andra ögon, från en tid då världen verkade ofattbart stor och full av underverk. De saker som upptäcktes på, låt oss säga, 1500-talet, då den globala utforskningen verkligen tog fart, kom från avlägsna platser och verkade helt nya. Jag ville verkligen leva mig in i det tänkesättet och utforska dessa varelser så som de sågs för flera hundra år sedan, som nya och närmast magiska. Det fanns också en bokstavlig kvalitet i jakten, eftersom jag var tvungen att bläddra igenom dessa stora volymer utan index eller innehåll. Så man sållar för att försöka hitta någon variant av ett djur som kanske finns där, och sedan upptäcka att det kanske har förvandlats till något nytt som tjänar ett annat symboliskt syfte. Det var ganska spännande.
Vilka var de första monstruösa varelser som du hittade som var formade av ett samhälles attityder och trosföreställningar?
Jag tror att de första jag stötte på där det var så uppenbart att något hade hänt var paradisfåglarna. De kulturella effekterna var så tydliga för mig, eftersom de avbildades som änglar. De hade uppenbarligen fått mycket starka symboliska roller. Fåglarna var helt nya för européerna på 1500-talet, så för att förklara dem gjorde man dem till änglar. Det fanns ett fysiskt skäl till detta, för när paradisfågelskinnen kom till Europa hade de bearbetats av stamfolk på Nya Guinea och sedan handlats via Sydostasien. Men den beredningsprocess som fåglarna först genomgick var att benen, vingarna och de inre organen avlägsnades, och sedan röktes skinnen för att bevara dem. Fåglarna anlände ofta till Europa med dessa fantastiska, underbara plymer som paradisfåglarna har, som såg ut som om de växte ut från dessa små skrumpna kroppar. De såg främmande ut eftersom de inte hade några av fåglarnas normala bihang. De var något alternativt. De passade inte in i de kategorier av djur som Aristoteles hade lagt ut, som naturhistoria baserades på vid den tiden. Du har dessa otroliga fjäderklädda varelser som inte är som andra fåglar som anländer från detta exotiska östliga paradis, som är tänkt att vara fullt av underverk och rikedomar, och så i stället för att bara säga "ja, de är bara fåglar med benen avskurna", blir de något med mer mening och värde. Det innebar att fåglarna, eller änglarna, placerades någonstans högre upp i den kosmiska ordningen.
Varför har idén om och rädslan för monster alltid varit utbredd i olika samhällen och kulturer?
Vi behöver sätt att avskärma oss från sådant som vi inte vill ha inom oss. Det är väldigt svårt att vara människa och ha självmedvetenhet i samhällen där det finns moraliska strukturer, om man måste hålla allting inom sig. Alla har mörka sidor inom sig någonstans, även om det bara är metaforiskt, och i ett samhälle där dessa saker är dåliga och du inte vill vara dålig, är de kraftfulla känslor att hantera. Att skapa monster är en mycket kraftfull mekanism för att skjuta ut dessa känslor i världen utanför - projicera dem på en annan organism, en annan person, en annan enhet, så att de inte längre är ens egna. Det får oss att må bättre.
Vilka är de vanligaste rädslorna som har påverkat skapandet av monster?
En är rädslan för död och skada. Vi är livrädda för vår egen djuriskhet, våra egna organiska begränsningar. Människor har en känsla av förutseende och en självkänsla att hantera, och om du kan projicera in i framtiden och se din död, är det ganska mycket att ta sig an. Det är det som öppnandet av Pandoras ask handlar om! Rädslan för att bli skadad eller dö är definitivt något som har skapat monster.
Det finns också en rädsla för "den andre" och det är i grund och botten vad monsterskapande är. "Den andre" är ett begrepp som används ofta och som är politiskt mycket komplicerat just nu. Jag tror att det finns en evolutionär grund för detta, eftersom det är en evolutionär fördel att kunna identifiera individer som kommer att hålla sig till sina sociala kontrakt med dig. Det ger dig också möjlighet att projicera ut de saker som du inte vill ha i ditt samhälle på andra. I tidiga europeiska skildringar av infödingar i Sydamerika eller Nordamerika framställdes de till exempel som kannibaler - eftersom det var något som människor inte skulle göra och något som man alltid hade föreställt sig att "vildar" gjorde. Utländska ursprungsbefolkningar framställdes som monstruösa på alla möjliga sätt - de hade huvuden i bröstet eller bara en fot och de gjorde monstruösa saker som var omänskliga. Européerna gjorde andra raser till monster som ett enkelt sätt att representera rädslan för olikhet och annorlundahet. Det var också en kolonial mekanism som rättfärdigade möjligheten att kolonisera. Det ansågs att om ursprungsbefolkningen var monstruös kunde européerna ta över och "civilisera" landet.
Finns det några varelser som du har forskat om som du tycker är särskilt fascinerande?
Jag tycker verkligen omike småskaliga mysterier som de tidigmoderna monstren som jag pratar om i boken. Det sätt på vilket man kan pussla ihop dem och se hur de konstruerades fascinerar mig. Jag gillar verkligen de som talar mest om vår relation till naturen, så jag tror att ormkvinnorna är några av mina favoriter. Saker som Medusa och Lamia representerar så grundläggande saker om det mänskliga tillstånd och är så allestädes närvarande. Den symboliken upprepas över tid och plats och plats, vilket säger oss mycket om hur vår relation till naturen och vår egen sårbarhet har förändrats.
Historien om dronten, ett känt exempel på en utdöd fågel, var också intressant. Holländska skepp som försökte segla till Sydostasien på 1500-talet använde Mauritius som mellanlandningsplats och hittade de konstigaste varelser, som dessa stora feta fåglar som inte verkade vilja fly. Sjömännen hade jätteroligt eftersom de kunde äta dodos, mycket bättre än den reserverade maten ombord, och när de kom hem berättade de historier om dessa enorma fåglar som inte kunde flyga, vilket omedelbart fick dodos att verka lite monstruösa. Sjömännen sa också att köttet var väldigt flottigt och att de blev lite illamående av det. Efter det brukade skepp regelbundet stanna till vid Mauritius, men inga dodofåglar kom tillbaka till Europa eftersom de blev uppätna innan de hann fram. Det fanns bitar av näbb och fot som kom med, och sedan fanns det berättelser om det feta köttet som hade cirkulerat efter den första resan, så det byggdes upp i den europeiska naturhistorien att dronten var en massiv, överviktig fågel som knappt kunde gå och släpade sig själv längs marken. Men sedan dog den ut mycket snabbt och ingen visste egentligen hur en dront såg ut under en mycket lång tid. Det krävdes paleobiologer för att rekonstruera den nyligen från några faktiska exemplar som har hittats, och det visar sig att det förmodligen var en ganska kvick fågel som var smidig och sprang ganska snabbt.
Valrossen var ett annat märkligt fall där det fanns mycket kontakt med sjömän som åkte på jakt i Arktis från 1500-talet. Valrosselfenben, späck och skinn var väldigt värdefulla, så sjömännen jagade valrossar, styckade dem och tog med dem tillbaka. Men ingen tog med sig en hel valross tillbaka och det är klart att om man som jägare ger sig ut i Arktis och riskerar livet under svåra förhållanden för att ta med sig dessa produkter tillbaka, så är detför att få tillbaka dessa produkter, känns det förmodligen som om man slåss mot monster. Om du kan göra något magiskt är det också värt mer. Om man kan sälja valrossskinn som ett omöjligt starkt material som kommer från ett magiskt djur i de nordliga haven, så kommer man att tjäna mer pengar på det.
En av de roligaste historierna om valrossen från några senmedeltida eller tidiga renässanstexter är att de skulle använda sina betar som ispikar och klättra upp på isen, i stora flockar, och bara sticka in dem och hänga och sedan somna. Sedan smög jägare upp på dem, knöt ett rep runt deras svansar och skrämde dem, varpå valrossarna hoppade ut i havet och lämnade sina skinn efter sig. De stackars skinnlösa valrossarna sköljdes senare upp på stranden döda.
Vad vill du att läsarna ska veta om din bok Förtrollade varelser?
Det är en historia om vår relation till andra djur, naturen och vår egen djuriskhet på ett plan, men det är också en undersökning av hur vi psykologiskt har hanterat de mörkare aspekterna av att vara människa. Jag har använt mig av vetenskap, historia, psykologi och andra områden för att besvara dessa viktiga frågor, men jag tror att det finns mycket mer att säga också. Jag har undvikit vissa ämnen, särskilt de som är mer politiskt brännande, men jag tror att det är mycket viktigt att tänka på dessa saker för att förstå oss själva bättre. Trots att så mycket har förändrats med tiden har det inte förändrats så mycket att vara människa - monster och deras berättelser talar fortfarande så starkt till oss, även om vi inte riktigt vet varför. De olika typerna av monster visar också att det finns många olika sätt att se på världen. Jag fokuserade på Europa, men om man tittar på hur monster framställs i andra traditioner finns det små intressanta skillnader som säger en hel del om skillnaderna mellan till exempel judisk-kristna perspektiv och österländska perspektiv.

expertbiografi

© Talie Eigeland

Natalie Lawrence
Natalie Lawrence är författare, illustratör och forskare. Hon har en examen i naturvetenskap och doktorerade i vetenskapshistoria och vetenskapsfilosofi vid Cambridge University för sitt arbete om tidigmoderna exotiska monster.

ovan Denna avbildning av en dront från 1620-talet visar hur européerna föreställde sig att fåglarna skulle se ut utifrån de beskrivningar som holländska sjömän som stötte på dem på Mauritius vidmakthöll

vänster Skapandet av monster som hybridvarelser, som Minotaurus som hade huvudet av en tjur, speglade förhållandet mellan människor och djur

ovan Lamia var en demon, med en orms underkropp, som förförde män och åt barn

ovan Medusa, den ökända gorgonen från den grekiska mytologin, avbildades ofta med ormar som hår och förmågan att förstena dem som såg hennes ansikte

"att skapa monster är en mycket kraftfull mekanism för att driva ut dessa känslor i omvärlden"

nedan Sjömän som jagade valrossar i Arktis fick det att framstå som om de var enorma, monstruösa och magiska varelser

nedan I den mytomspunna berättelsen om Pandoras ask släpper Pandora ut världens ondska när hon öppnar en ask som var en gåva från gudarna

Förtrollad Varelser:
våra monster och deras betydelse

(Weidenfeld & Nicolson, 2024) finns att köpa nu

kunglig

Historia

uppgång

Kunglig historia

av

TUDORS

Hur en uppstickande adelsfamilj tog sig ur Rosornas krig för att styra England

Skrivet av Susan Abernethy

Illustration av: Kevin McGivern

Thmargaret Beauforts liv är en symbol för den medeltida föreställningen om lyckohjulet, ödets nyckfullhet och livets våldsamma karaktär. Rosornas krig rosornas krig (1455-85) hade en katastrofal effekt på många engelska adelsmän, kanske ingen mer än Margaret. Men med sin formidabla och anpassningsbara personlighet, tillsammans med hennes fulländade diplomatiska skicklighet överlevde hon hjulets svängningar tillräckligt länge för att se sin son Henry Tudor bestiga den engelska tronen och grunda en av världens mest berömda kungliga dynastier.
Lancaster vs York
Till grund för Rosornas krig låg en familjekonflikt som hade sitt ursprung i kung Edward III:s många barn  barn till kung Edward III. Det skulle komma ner

Tudorernas uppgång

till ättlingarna till hans söner Edmund av Langley, 1:e hertig av York, och John av Gaunt, hertig av Lancaster. När Gaunts son Henry Bolingbroke avsatte sin kusin kung Richard II från tronen blev han den förste Lancasterkungen, Henry IV. Huset Lancaster regerade fram till Henrik VI:s ödesdigra regeringstid, då han led av en ärvd psykisk sjukdom.
Gaunt fick också flera barn, som tog efternamnet Beaufort, med sin älskarinna Katherine Swynford. Den lancastriske hertigen gifte sig senare med Swynford och fick deras barn legitimerade. Alla de legitimerade Lancastrianska familjerna gick antingen bort eller hade inga överlevande barn, vilket bara lämnade Beauforts ättlingar. Margaret Beaufort var ett barnbarnsbarn till Gaunt, den sista levande överlevande i manslinjen och arvtagerska till en mycket värdefull förmögenhet. Elizabeth Norton, Margarets biograf, uppger att Margarets anspråk på tronen var allmänt känt och erkänt av hennes samtida och att hon var mycket stolt över sin kungliga status.
Richard, 3:e hertig av York, och senare hans son Edward, Earl of March, gjorde anspråk på tronen efter att Henrik VI:s regeringstid hade utvecklats till kaos, vilket resulterade i en årslång cykel av strider. Lägg därtill Tudorsläktena. När Henrik VI:s mor drottning Katarina av Valois blev änka gifte hon sig med Owen Tudor, en walesisk väpnare. Henrik VI adlade deras två äldsta söner Jasper och Edmund, trogna anhängare av Lancaster, och gav dem grevskapen Bedford respektive Richmond. Edmund Tudor gifte sig med Margaret Beaufort i november 1455.
Iett synnerligen kontroversiellt drag, för att komma i besittning av Margarets betydande domäner och inkomster, fullbordade Edmund äktenskapet när hon var 12 år gammal. Efter makens död ett år senare var Margareta gravid i sjunde månaden och befann sig i en svår situation. Under förmyndarskap av sin svåger Jasper på Pembroke Castle överlevde hon en svår förlossning. Henrik Tudor föddes.
Henrys tidiga år
Historiska källor för de första 14 åren av Henriks liv är dunkla. Som spädbarn bodde han troligen med sin mor i Pembroke. Slaget vid Towton ägde rum i september 1461 och ledde till att den lancastriska monarkin föll och att den yorkistiska kungen, Edward IV, blev kung. Lancastriernas slott Pembroke belägrades av den yorkistiske adelsmannen William Herbert och kapitulerade den 30 september, vilket för alltid förändrade den unge Henrik Tudors framtidsutsikter och omständigheter.
Ifebruari 1462 köpte Lord Herbert Henriks förmyndarskap och äktenskapsrättigheter för 1.000 pund och i augusti hade den nya regimen fråntagit Henrik den Richmond-heder han ärvt av sin far. Jasper förverkade också sitt grevskap i Pembroke. Edvard IV:s bror, Richard, hertig av Gloucester, fick Richmond och Pembroke. Ett senare mandat gav Richmond-arvet till kungens bror George, hertig av Clarence. Det finns inga bevis för att hertigen av Gloucester någonsin tog Pembroke-markerna i besittning.
Ledan han till största delen levde i Herberts fäste Raglan Castle under William Herberts och hans fru Annes beskydd fick Henrik en utbildning och militär träning som var lämplig för hans rang. Diskussioner uppstod om Henrys giftermål med Herberts dotter Maud. Den unge mannen imponerade på sina mentorer med sin intelligens och snabba inlärningsförmåga. Det verkade troligt att han skulle gifta in sig i en framstående yorkistfamilj och eventuellt göra karriär vid hovet under Edvard IV. År 1468 utnämnde kungen Herbert till earldom av Pembroke.
Margaret, som förväntade sig att hennes son skulle få tillbaka förmyndarskapet, sina ägor och titeln Richmond, valde att inleda förhandlingar. Men våren 1469 inledde kungens tidigare medarbetare och mentor Richard Neville, earl av Warwick (känd som "kungamakaren"), tillsammans med kungens bror George, ett uppror mot Edwards regering. I juli 1469 krävde slaget vid Edgcote Lord Herberts liv, men Henrik stannade kvar i Raglan tills Henrik VI:s återinträde på tronen i oktober 1470 återigen förändrade hans omständigheter.
Jasper tog Henry i besittning och han kunde njuta av sin mors sällskap. Men de goda tiderna varade inte länge eftersom Edward, som hade flytt till kontinenten, återvände med en armé för att återta sin tron. Efter det ödesdigra slaget vid Tewkesbury 1471 återfick Edvard IV sitt kungadöme. Henrik VI dog i Towern i London kort därefter. Jasper och Henrik flydde från Tenby i Wales med avsikt att bege sig till Frankrike. Dåligt väder i Engelska kanalen tvingade dem ur kurs och de landsteg i Bretagne, där de levde i exil i 14 år.
Ttudorerna  i exil
Tden bretonske hertigen Frans II insåg flyktingarnas värde och välkomnade de två männen och gav dem husrum. Bevis tyder på att Henrik och Jasper levde relativt bekvämt och fritt i Bretagne, trots att de var en ekonomisk börda för hertigen. Med jämna mellanrum under de kommande 14 åren försökte den franske kungen Ludvig XI och kung Edvard IV, liksom hans efterträdare Rikard III, att förhandla med hertigen om att få Henry och Jasper i sin vård. Men Franciskus såg till att de var i säkerhet och tog inte emot några erbjudanden.
Inder tiden, enligt Norton, arbetade Margaret outtröttligt för att säkra Henrys rehabilitering och försökte övertyga kung Edward om att det fanns fördelar med att hennes son återvände till England. Hennes mål var bland annat att Henry skulle benådas, att han skulle få tillbaka sin fars arv och titel som earl av Richmond, att Henry skulle få en del av sin egen mors mark och inkomster och att han skulle ärva Margarets domäner efter hennes död.
Margaret arbetade sig in i yorkistkungens gunst och upprätthöll vänskapliga relationer med Edvards drottning Elizabeth Woodville. Hon närvarade tillsammans med Elisabet och hennes döttrar vid begravningen av Edvards far och bror i Fotheringhay-kyrkan. Margaret tog också emot kungen i sitt hem under hans regeringstid. År 1482 höll hon i kungens yngsta dotter Bridget under hennes dop. På sommaren kom Edvard överens om att Henry skulle få en andel av Margarets mark värd 400 pund per år under förutsättning att han återvände till England.
After flera förhandlingstillfällen verkade kungen vara mottaglig för tanken att Henrik skulle gifta sig med hans äldsta dotter, Elizabeth av York. Kungen och många andra var trötta på inbördeskriget och insåg till slut fördelarna med att få Henrik Tudor att ansluta sig till yorkisternas läger. Våren 1483 fanns ett utkast till benådning av Henrik, tillsammans med villkoren för hans återkomst. Kung Edvards oväntade död den 9 april 1483 förhindrade dock att avtalet kunde ratificeras.
King Edvards bror Rikard, hertig av Gloucester, kom till London, skenbart med uppdraget att bli Lord Protector för sin brorson, kung Edvard V. Efter en häpnadsväckande händelseutveckling lät Rikard efter en del manövrer utropa sig själv till kung av parlamentet, med metoder som inte gillades av många inom adeln. Rikard kröntes till kung Rikard III den 6 juli. Kung Rikard fängslade Edvard V och hans bror Rikard, hertig av York, i Towern i London och de sågs aldrig mer till.
A Vågad flykt till Frankrike
Sågra höll med om situationen, men många tyckte att den var otillfredsställande. Det är svårt att säga när man började se Henrik Tudor som ett alternativ till Rikard III som kung, men under hösten började upproret på sina håll och många lämnade England för att följa med Henrik till Frankrike. Hertigen av Buckingham gjorde uppror mot Rikard III i oktober 1483. Änkedrottningen Elizabeth Woodville, liksom Margaret Beaufort, samtyckte åtminstone till upproret och hade som mest en hand med i planeringen av det.
Weftersom Margareta hade litat på Edvard IV när det gällde att förhandla om Henriks återkomst, fruktade hon förmodligen Rikard III:s förräderi. På grund av kungens misstankar mot Margareta placerade han henne i ett slags husarrest. Trots att hon var isolerad i norr kunde hon genom sina lojala tjänare upprätthålla kontakten med sin son. Hennes nuvarande make blundade för Margaretas aktiviteter och hindrade henne inte hindrade henne inte.
Henry hade alla avsikter att ansluta sig till hertigen av Buckingham och rebellerna med en invasion, och kung Richard hade nu utmärkta skäl att vilja fånga honom och föra honom tillbaka till England. Efter Buckinghams uppror ökade antalet landsflyktiga i Bretagne exponentiellt och omkring 400 av dem bodde i Vannes. Ändå gick hertig Frans med på att betala ut över 5.600 livres till sina fattiga engelska gäster. Henrik, uppmuntrad av de nyanlända landsflyktiga, svor en ed om att gifta sig med Elizabeth av York i Vannes katedral vid jul.
Fenligt Tudor-historikern Polydore Virgil svor de närvarande efter denna scen ytterligare en ed om att erkänna Henrik som kung. Ralph A Griffiths och Roger S Thomas, i The Making of the Tudor Dynastyatt det är oklart exakt när Margareta ändrade sina planer från att rehabilitera sin sons arv till att planera för hans trontillträde, men de tror att "prinsarnas försvinnande förmodligen var en avgörande faktor för att hon skulle bestämma sig"
Richard intensifierade sina ansträngningar och gjorde allt som stod i hans makt för att förhandla fram Henrik Tudors kapitulation, bland annat genom att skicka diplomater till Bretagne, Frankrike och det påvliga hovet. Detta visar att han ansåg att Tudor var ett hot. Hertig Frans hade blivit mycket sjuk och var alltmer förvirrad. Hertigens kansler, Pierre Landais, tog emot budbärarna från kung Rikard. Landais behövde allierade, eftersom han fortfarande var impopulär bland den bretonska adeln, som ogillade hans inflytande över hertigen.
Ten listige gamle franske kungen Ludvig XI dog i augusti 1483. Hans beundran för sin äldsta dotter Anne de Beaujeus politiska skicklighet hade lett till att han gett henne och hennes make Pierre den fysiska vårdnaden om hans minderårige son, kung Karl VIII, tillsammans med andra viktiga ämbeten och plikter. Anne fick aldrig officiellt titeln regent, men styrde utan tvekan som om hon hade alla de rättigheter och privilegier som den titeln innebar och drog i regeringens trådar genom sin sympatiske make, som var ordförande i regentrådet. Louis, hertig av Orleans, den nuvarande arvingen till den franska tronen, ansåg att han förtjänade regentskapet och ogillade Anne och Pierre.
On av Annes främsta mål var att annektera det gamla och självständiga hertigdömet Bretagne till Frankrike. Hon skulle använda alla medel hon hade till sitt förfogande, inklusive att använda Henrik Tudor, för att uppfylla sina ambitioner. Dessutom var hennes regentskap allvarligt hotat av hertigen av Orleans. Landais hade ingått en allians med Orleans, och de ville lägga till England i denna koalition. Villkoren i överenskommelsen innebar att England skulle invadera Frankrike för att hjälpa Orleans i hans strävan att bli regent.
Richard lovade att skicka en kontingent bågskyttar för att hjälpa till att säkra hertig Frans makt mot den upproriska bretonska adeln och för att bekämpa en annektering av Frankrike. I gengäld lovade Landais att se till att Henrik och Jaspers tillfångatogs och utlämnades från Bretagne. Rikard lovade dessutom att ge Landais inkomsterna från Tudors konfiskerade grevskap Richmond.
Tavtalet med Bretagne trädde i kraft den 1 juli och skulle gälla fram till april 1485 - hela komplotten för att England skulle komma i besittning av Henrik och Jasper Tudor var fullbordad. Rikard skickade brev där han meddelade sin avsikt att invadera Frankrike och erbjöd sig att skicka minst 1.000 bågskyttar från Southampton till Bretagne.  Även om kung Rikards utlovade trupper aldrig anlände till Bretagne, hade hans inblandning i anglo-bretonska angelägenheter förolämpat den franska regeringen.
Inder sensommaren och början av hösten finns det bevis för att Henrik erbjöd allmosor i katedralen i Vannes. Det finns också uppgifter om att sir James Tyrell, kung Rikards hästmästare, dök upp och också gav allmosor. Just när komplotten för att fånga Henrik närmade sig sitt slut varnade någon honom för fällan: John Morton, biskop av Ely, som levde i exil i Flandern. Margaret Beauforts kaplan och biktfader Christopher Urswick agerade som hennes agent och hade rest till Flandern. Det är fortfarande okänt hur Morton upptäckte komplotten för att fånga Henrik, men han skickade Urswick till Vannes för att varna Henrik och de andra adelsmännen att lämna Bretagne för Frankrike med största möjliga hastighet.
Henry skickade Urswick till kung Karl VIII:s hov för att be om asyl i Frankrike. Karl gick med på det. Urswick återvände till Vannes och Henrik och Jasper började planera sin flykt. Först gav sig Jasper och några män iväg och gav intryck av att de skulle till hertig Frans i Rennes, en stad nära den franska gränsen. De sprang mot gränsen och begav sig mot Anjou.
Tå dagar senare lämnade Henrik staden tillsammans med fem tjänare och berättade för alla att han skulle besöka en vän på en närliggande herrgård. Cirka 8 km utanför staden gjorde han en avstickare till en närliggande skog. Med hjälp av sin tjänare Matthew Baker bytte han kläder, klädde sig som en vanlig tjänare, och red sedan rakt över gränsen till Angers i Anjou, där han bara stannade för att låta hästarna dricka.
Landais, som fick veta att Henrik hade kommit undan, skickade snabbt ut några av sina betrodda tjänare i alla riktningar för att hitta, gripa och föra honom tillbaka till Bretagne. När Landais män väl kom till den franska gränsen upptäckte de att Henrik hade tagit sig över till Anjou bara en timme innan de anlände. De 400 engelsmän som var kvar i Vannes visste ingenting om Henriks flykt, men när de fick höra talas om den blev de rädda. Ungefär samtidigt återfick hertig Frans sina sinnen. Till sin förvåning hörde han för första gången nyheten om sin kanslers förrädiska plan.
Duke Franciskus ansåg sig vara en hedervärd man. Han hade redan från början öppet visat sitt stöd för de landsflyktiga och hade inte för avsikt att sluta med det nu. Francis var rasande på Landais och överlämnade honom till den bretonska adeln som stödde regenten Anne de Beaujeu. Landais greps och anklagades för utpressning och andra brott och avrättades den 19 juli.
Duke Francis gav de återstående Engelsmännen pengar och erbjöd dem fri passage till Frankrike. Henrik skickade ett uppriktigt tack till hertigen för hans stöd. Henrik mötte sedan Jasper och hans män på slottet i Angers, medan Urswick reste till Montargis för att informera den franske kungen om att engelsmännen hade anlänt. En förtjust Karl skickade Gilbert de Chabannes, lord av Curzon och guvernör i provinsen Limousin, för att hälsa och välkomna engelsmännen.
Henry mötte kung Karl i Chartres några dagar senare och kastade sig över hans nåd. Han inledde sin kampanj för att övertyga den franske kungen om att han var den rättmätige anspråkstagaren till den engelska tronen och berättade för Karl att hans adel krävde att han skulle återvända till riket. Även om Karl inte gav sitt fulla stöd, uttryckte han sitt stöd för Henriks uppdrag att göra anspråk på tronen. Han gick med på att ge logi åt alla landsflyktiga i Sens och gav honom 3.000 livres tournois för att köpa kläder åt sina män.
Nåstås hade denna oväntade flykt varit en fullständig katastrof för kung Rikard, och relationerna mellan Frankrike och England försämrades ytterligare. Rikard utfärdade proklamationer mot Henrik och de landsflyktiga och beordrade samling av män. England, som nu var i högsta beredskap, förberedde sig på att avvärja en attack.
Tvägen till Bosworth
Iet skulle ta ett år innan den franska regimen gick med på att stödja Henriks invasion av England. Frankrikes generalständer beviljade på kung Karls begäran Henrik 40 000 livres för att hjälpa honom att återta sitt kungarike, och Karl gav honom tillstånd att rekrytera män för att sätta upp en armé. I själva verket fick Henrik bara omkring 10.000 av de 40.000 livres som utlovats honom och var tvungen att ta ett lån från en av Karls rådgivare, vilket gjorde att förberedelserna kunde börja på allvar. Detta innebar att en konvoj samlades på floden Seine tillsammans med alla nödvändiga marina och militära arrangemang.
Henrik inledde sin kampanj i november 1484 genom att skicka brev till England för att få stöd, och skrev breven på ett sätt som antydde att han redan var kung. Som svar utfärdade Richard proklamationer mot Henrik och förlöjligade hans anspråk på den kungliga egendomen. Henry fick goda nyheter från en tjänare av hans mor om stöd i England från olika adelsmän och löfte om medel för hans sak som skulle levereras till honom när han anlände till Wales. Vid det här laget hade han samlat en styrka på 500 engelsmän, 1.000 skottar samt några fotfolk och ett okänt antal franska trupper i Harfleur. Man tror att de franska trupperna utgjorde ungefär hälften av hela invasionsarmén.
Henrys flotta på ca 30 skepp seglade den 1 augusti 1485 med kurs mot Wales för att göra anspråk på den engelska kronan. De landsteg i Milford Haven den 8 augusti och började röra sig mot nordost för att angripa Richard, och rekryterade och välkomnade män till Henriks sak medan han marscherade. Många walesare anslöt sig till honom och hans framfart var i stort sett obehindrad.
Tde anlände nära Rikards trupper som gränsade till Bosworth Field i Leicestershire, där striden började den 22 augusti. Trots att de var i numerärt underläge förvandlades slaget till en seger när Richard dödades i striden. Nu kung av England återförenades Henrik med sin mor och gifte sig med Elizabeth av York, vilket förenade husen Lancaster och York. Den nygrundade Tudordynastin skulle styra England från 1485 fram till Elisabet I:s död 1603.

Ovanför Upplyst bild av lyckohjulet, föreställande Fortune själv sittande bakom hjulet

Höger sida 1400-talsbild av den yorkistiske kung Edvard IV av England och hans bror Richard, hertig av Gloucester

"Margaret Beauforts anspråk på tronen var allmänt känt och erkänt av hennes samtida"

Vänster Edward IV kämpade för yorkisternas sak

Nedan till vänster Elizabeth Woodvilles äktenskap med Edward visade sig vara kontroversiellt

Matriark över familjen Tudor

Lady Margaret Beauforts många äktenskap ingicks av politiska skäl

Margaret Beaufort, barnbarnsbarn till John av Gaunt, hertig av Lancaster, föddes 1443 som dotter till Margaret Beauchamp av Bletsoe och John Beaufort, 1:e hertig av Somerset. När Margaret var sex år gammal ordnade earlen av Suffolk så att hon skulle gifta sig med hans åttaårige son John de la Pole. De var enda barnet och när Suffolk hamnade i onåd ett år senare ogiltigförklarades äktenskapet. Margaret kallade aldrig de la Pole för sin make. Edmund Tudor och Margareta gifte sig 1455. Han dog i november 1456, innan hans son Henry Tudor föddes i januari 1457. Margaret, som var i behov av skydd, gifte sig 1458 med Henry Stafford, son till hertigen av Buckingham.
Stafford dog av de skador han ådrog sig i slaget vid Barnet i april 1471 när han stred på yorkisternas sida. Margaret gifte sig med sin tredje och sista make, Thomas Stanley, 1:e earl av Derby, 1472. Thomas Stanley och hans bror William var trogna anhängare av de yorkistiska kungarna och drog stor nytta av detta genom att få mark, inkomster och ämbeten. Båda männen var närvarande vid slaget vid Bosworth. Thomas höll tillbaka med sina män, men slaget skulle vända till Henry Tudors fördel när William Stanley anslöt sig till hans sida i striden. Thomas Stanley påstods ha hittat Rikard III:s krona i en buske på slagfältet och satt den på den segrande Henrik Tudors huvud.

Alla bilder: © Alamy, © Getty Images

Henrys shot av Bourbon

Henry Tudor skulle inte ha lyckats med sitt företag utan Anne de Beaujeu

Hennes far, kung Ludvig XI av Frankrike, beskrev Anne de Beaujeu som den minst dåraktiga av sitt kön i riket, där det inte fanns några kloka. Hon ärvde en stor portion intelligens från sin far och hade en tioårig lärlingstid under honom där hon studerade hans politiska metoder. Hon var känd som Madame la Grande och gifte sig med en yngre son till hertigen av Bourbon, Pierre de Beaujeu. När kung Ludvig dog 1483 och lämnade sin minderårige son och arvinge Karl VIII att efterträda honom, utsåg han aldrig Anne till officiell regent, men det franska hovet och utländska sändebud erkände henne fullt ut som Frankrikes verkliga härskare.
Under de åtta år som hon styrde regeringen lotsade hon skickligt landet genom en rad politiska kriser som hotade Frankrike både internt och externt. Annes hantering av dessa händelser som en ung kvinna i tjugoårsåldern är inget annat än häpnadsväckande. Hon kunde bedöma en situation och antingen föregripa den eller reagera på lämpligt sätt och fattade sällan ett felaktigt beslut. Hennes styre varade tills hennes bror förklarade sig självständig och hon drog sig tillbaka till sina gods i hertigdömet Bourbon. När hon lämnade makten efter sin brors död lämnade hon ett land som var mer stabilt än när hon inledde sitt styre, vilket var ovanligt för en regent. Anne hade integritet och moralisk status som komplement till sina politiska färdigheter. Som hennes far konstaterade var hon en kvinna som väckte beundran.

"Henry Tudor verkade troligen gifta in sig i en framstående Yorkist-familj och eventuellt göra karriär vid hovet under Edward IV"

Vänster Rikard III besteg tronen efter att hans brorsöner förklarats oäkta

Nedan till vänster Pierre Landais, bretonsk politiker och rådgivare till Frans II, hertig av Bretagne. Han överlämnade nästan Henrik och Jasper Tudor till kung Rikard III

Höger Elizabeth av York, äldsta dotter till kung Edward IV och Tudordynastins första drottninggemål som hustru till Henrik VII

Nedan Henry tros ha varit i numerärt underläge i slaget vid Boswroth Field

Nedan Henrys seger på Bosworth Field markerade slutet på Plantagenet-dynastin

Ovan Ett porträtt av Richard III, som stred mot Henry Tudor vid Bosworth

"Kung Edward, som var trött på inbördeskriget, insåg till slut fördelarna med att få Henry Tudor att ansluta sig till Yorkisterna"

Under-insatsen Henrik VII får Englands krona efter Rikard III:s död

kampen om Bretagne

Hertigdömet existerade som en självständig domän från antiken fram till 1500-talet

Bretagnes historia på den armorikanska halvön i det som nu är Frankrike har sitt ursprung i förhistorisk tid. Före romarriket beboddes området av forntida megalitkulturer och keltiska stammar. Romarna under Julius Caesar erövrade Bretagne år 56 f.Kr. och efter år av nedkämpat motstånd uppstod en slags renässans under kejsar Konstantin (306-337 e.Kr.). Historiker menar att området kristnades på 400-talet och efter romarrikets sammanbrott kom invandrare från Cornwall, Devon och Wales. Olika oberoende mindre bretonska stater utvecklades senare till kungariket och sedan hertigdömet Bretagne.
Bretonerna gjorde motstånd mot att absorberas av det karolingiska imperiet och familjerna Montfort och Penthièvre utkämpade det numera legendariska bretonska tronföljdskriget mellan 1341-64. År 1378 försökte kung Karl V av Frankrike annektera Bretagne, men folket gjorde motstånd. Den siste oberoende hertigen av Bretagne, Frans II, regerade från 1458 till sin död 1488. Franciskus härbärgerade Tudors exilbor under många år, och efter hertigens död blev hans 11-åriga dotter Anne hertiginna av Bretagne. Hon gifte sig med två franska kungar i följd, Karl VIII och Ludvig XII, och kröntes två gånger till Frankrikes drottning. Under kung Frans I:s regeringstid förlorade Bretagne sin fullständiga självständighet och blev en fransk provins 1532.

Tudors tidslinje

En kort historik över Henrik VII

1457

Henry Tudor föds av Margaret Beaufort och Edmund Tudor på Pembroke Castle.

1462

Lord Herbert, en allierad till Edward IV, tar Henry som sin myndling.

1469

Lord Herbert besegras i slaget vid Edgcote och avrättas av Lancastrians.

1471

Henrik är den siste av Lancasterna efter deras nederlag vid Tewkesbury, som tvingade honom i exil.

1485

Henrik återvänder och besegrar Richard III i slaget vid Bosworth Field och tar över Englands tron.

Ovan Den officiella kröningen av Henrik VII efter hans seger över Rikard III

1486

Henrik VII och Elizabeth av York gifter sig och förenar husen York och Lancaster, följt av Arthur Tudors födelse.

1487

I slaget vid Stoke besegras den upproriske earlen av Lincoln och Lambert Simnel av Henrik VII.

1489

Margaret Tudor, Henrik och Elisabets andra barn, föds.

1491

Henry Tudor, det tredje kungabarnet och den blivande Henrik VIII, föds.

Vapensköld bildkälla: wiki/Rs-nourse/CC BY-SA 3.0

"Trots att Richards armé var i numerärt underläge blev slaget en seger för Henry när Richard dödades i striden."

YTTERLIGARE LÄSNING

PRENUMERANT
EXKLUSIVT

Läs mer om familjen Tudor i nummer 151 via vårt digitala arkiv

Ovan Henriks äktenskap med Elizabeth av York enade landet

Vänster Porträtt av kung Henrik VII av England, den förste monarken av Tudordynastin, av en okänd flamländsk målare, ca 1505

SKANNA HÄR

1492

Fred uppnås mellan Frankrike och England genom fördraget i Étaples.

1496

Ett fjärde barn, Mary Tudor, föds till kungaparet.

1499

Edmund Tudor, ett femte kungligt barn, föds, men dör året därpå.

1501

Arthur gifter sig med Katarina av Aragonien, men avlider plötsligt året därpå.

1503

Elizabeth föder ett sjätte barn, Katherine Tudor, men både barnet och modern dör kort därefter.

1509

Henrik VII av England dör, efterträds av sin son Henrik VIII.

© Adobe Stock/AI genererad

Brittiska kungliga bastarder

Brittiska Royal

Bastarder

Upptäck politiken, utbredningen och framträdandet av Storbritanniens kungliga utomäktenskapliga barn från den normandiska erövringen till idag

Skrivet av Emily Staniforth

Wid en ärftlig monarki i Storbritannien har kungarna och drottningarna i Storbritannien alla tenderat att vara upptagna av en sak - att skaffa barn. Äktenskap bedömdes utifrån hur snabbt ett kungligt par blev gravida och hovmännen väntade med spänning på att få veta könet på monarkens barn. Kungliga fruar skämdes för sin oförmåga att bli gravida eller föda ett levande barn. Och även om det var av intresse för allmänheten att kungliga barn föddes och överlevde, så var det också av intresse att följa ödet för de barn som föddes utanför det kungliga äktenskapet.
Många av Storbritanniens kungar har fött utomäktenskapliga barn. Faktum är att det vore mer relevant att fråga sig vilka av Englands historiska kungar som inte fick minst ett barn utanför äktenskapet. Även om det inte finns några bevis för att Vilhelm Erövraren (r.1066-87) eller hans son Vilhelm II (r.1087-1100) hade några barn utanför äktenskapet, så hade majoriteten av de kungar som kom efter dem det. Henrik I (r.1100-35), Englands tredje kung efter den normandiska erövringen, var stolt far till omkring 25 utomäktenskapliga barn, vilket gör honom till den monark som har flest barn födda utanför äktenskapet. Charles II (r.1660-85) hade minst 14 utomäktenskapliga barn med ett antal olika kvinnor och William IV (r.1830-37) fick 10 barn med sin mångåriga älskarinna, den irländska skådespelerskan Dorothea Jordan.

Wandering spuffar
Så varför lämnade Storbritanniens kungar sina fruar och varför var oäkta kungabarn så vanliga? I århundraden var det mer en fråga om politik än om romantisk kärlek att hitta en hustru som kung av England. Allianser med andra nationer eller stärkta relationer med Storbritanniens mest framstående familjer hade företräde, och brudar valdes ofta ut från små pooler av potentiella kandidater som upprättades av rådgivare och politiker. Därför var många kungliga äktenskap olyckliga: Särskilt Karl II var känd för hur mycket han tycktes ogilla sin hustru Katarina av Braganza, och Edvard II (r.1307-27) avsattes tack vare sin hustru Isabella av Frankrikes ansträngningar att få bort honom från tronen. Och låt oss inte ens börja med Henrik VIII (r.1509-47) och hans löpande band av fruar!
Aå grund av dessa ansträngda äktenskap var det inte ovanligt att kungar inledde utomäktenskapliga relationer. Faktum är att det nästan var förväntat att en kung skulle ha älskarinnor. De som förblev trogna sina fruar är ovanliga i Englands kungliga historia och utgör avvikelser; det finns inga bevis för att vare sig Vilhelm Erövraren eller Henrik VII (r.1485 - 1509) tog älskarinnor och de var kända för att vara helt hängivna sina fruar. Men att ta sig en älskarinna var inte alltid liktydigt med ett olyckligt äktenskap. Vid det kungliga hovet var äktenskapet en högtidlig affär som tjänade ett syfte, nämligen att producera en tronarvinge. För många kungar var äktenskapet en fråga om plikt medan en älskarinna erbjöd nöje, sex och vänskap.
Bing a royal mistress
Tatt ta sig en älskarinna (eller i vissa fall flera) blev en så etablerad del av kungadömet att det inte är förvånande att många kungliga fruar helt enkelt accepterade sin makes affärer som en del av äktenskapet. Vissa kungar var diskreta i sina affärer, och under dessa omständigheter var det möjligt för drottningar att ignorera vad deras män gjorde bakom stängda dörrar. Vissa av Englands kungar hade dock sina utomäktenskapliga relationer så att alla kunde se dem, de visade sig offentligt med sina utvalda älskarinnor och överöste dem med lyx. Mätresserna belönades ofta för sin närhet till kungen: deras familjer upphöjdes vid hovet och de fick extravaganta gåvor, och att ha kungens öra gav dem ökad politisk makt i ett patriarkaliskt samhälle. Att vara kungens älskarinna sågs därför ibland som en eftertraktad roll. Karl II var notoriskt indiskret om sina många utomäktenskapliga förbindelser, särskilt med Barbara Villiers, som ibland kallades Englands "okrönta drottning" på grund av sitt inflytande vid hovet. Även om kungliga fruar kan ha protesterat fanns det inget de egentligen kunde göra. Att vara gift med Englands mäktigaste man hade sina fördelar, men också sina nackdelar.
Ackänna bastard cbarn
Ongelska kungars många affärer ledde naturligtvis till massor av barn. Födelsekontroll var antingen obefintlig eller primitiv och att delta i några upptåg i den kungliga sängkammaren innebar alltid en risk för graviditet. Men eftersom älskarinnor var en accepterad del av ett kungligt äktenskap var utomäktenskapliga barn inte så besvärliga som man kunde förvänta sig. För många monarker var barn ett tecken på deras virilitet och duglighet inför resten av världen. Ju fler avkommor, desto starkare och mer fertil var kungen. När kungliga barn föddes av deras älskarinnor bestämde sig många kungar under medeltiden och den tidiga moderniteten för att offentligt erkänna dem.
On av de mest ökända utomäktenskapliga kungabarnen i Storbritanniens historia är Henry Fitzroy, son till Tudortyrannen Henry VIII. Fitzroy föddes 1519 av Henriks älskarinna Elizabeth Blount och var det enda utomäktenskapliga barn som Henrik formellt erkände under kungens livstid. Vid tiden för Fitzroys födelse hade Henrik varit gift med sin första hustru, Katarina av Aragonien, i tio år, under vilka drottning Katarina endast hade kunnat föda ett levande barn, deras dotter Mary. Henrik var bekymrad över tronföljden och hade blivit alltmer frustrerad över att han inte hade någon son och arvinge. Henry Fitzroys födelse var ett perfekt tillfälle att förklara för världen att han kunde bli far till en pojke. Genom att offentligt erkänna sin son räddade Henrik sin offentliga image, bevisade att han kunde uppfylla sin plikt att skaffa en arvinge och lade skulden för sin brist på en kunglig arvinge på sin fru. Även om det tekniskt sett var olagligt för ett utomäktenskapligt barn att ärva tronen, tror många historiker att Henrik placerade Fitzroy som sin arvinge om han inte lyckades få en legitim son. Vid ett tillfälle föreslogs det till och med att Fitzroy skulle giftas bort med Henriks dotter Mary som ett sätt att säkerställa en Tudor-succession, men lyckligtvis förverkligades aldrig denna plan. Fitzroy dog 1536, bara 17 år gammal, och ett år senare föddes Henrik VIII:s son Edward med hans tredje hustru Jane Seymour.
A kung som gjorde anspråk på sina utomäktenskapliga barn tjänade också ett annat syfte. Det finns inga närmare band än familjeband, och att befolka sitt hov med sin egen avkomma var ett sätt att försäkra sig om lojalitet och stöd. Henrik I insåg snabbt att hans många barn var utmärkta brickor i den utländska diplomatin och började arrangera äktenskap mellan dem och de mäktiga adelsfamiljerna i Europa. Tack vare Henrik I:s äktenskapsmäkleri blev hans utomäktenskapliga dotter Sybilla till slut Skottlands drottning genom sitt äktenskap med Alexander I.
Tden bfördelarna med bvara en bastard
Bet fanns vissa fördelar med att vara erkänt utomäktenskapligt barn till en brittisk monark. Som känd familjemedlem till kungen höjdes din status, och när du väl hade blivit formellt erkänd var det vanligt att du blev försörjd av monarken. Många kungar gav titlar till både legitima och illegitima barn, och en del illegitima kungabarn blev mäktiga personer i det engelska samhället. Hertigdömen och grevskap var vanligt förekommande bland utomäktenskapliga söner, och dessa titlar åtföljdes ofta av gåvor i form av mark. Till exempel fick John av Gloucester, den enda erkända utomäktenskapliga sonen till Rikard III (r.1483-85), den framstående statusen som kapten av Calais av sin far 1485. Oäkta döttrar var mer benägna att giftas bort med engelska eller utländska adelsmän än att ges egna titlar, men dessa äktenskap kom ofta med titlar. Joan, dotter till kung John (r.1199 - 1216), blev Lady of Wales genom sitt äktenskap med Llywelyn the Great, och minst två av Karl II:s utomäktenskapliga döttrar blev grevinnor när de gifte sig med grevar.
Sågra utomäktenskapliga barn ägnade sig åt kyrkan, en traditionell väg som många barn till monarker som inte var ämnade för tronen tog. Geoffrey, son till Henrik II (r.1154-89), styrdes mot ett religiöst liv av sin far och skickades till skolan innan han som tonåring tog emot heliga ordnar. Han blev senare ärkebiskop av York, en av de mest eftertraktade positionerna inom den katolska kyrkan i England. Kung Stefans (r.1135-54) utomäktenskaplige son, Gervase av Blois, blev abbot av Westminster, en position som han utsågs till av sin far trots att han var mycket yngre och mindre erfaren än andra som hade innehaft rollen.
Täven om utomäktenskapliga barn ofta fick titlar fanns det en stor nackdel med att födas av en älskarinna - utomäktenskapliga barn fick inte ärva tronen. För monarker som Henrik I måste detta ha varit en spark i tänderna. Med minst 27 erkända barn (två legitima och 25 illegitima) borde hans tron ha varit säker och garanterat att gå i arv i hans släktlinje. Men efter att hans enda legitima son hade avlidit tvingades hans dotter Matilda kämpa mot sin kusin Stefan om tronen. Förhållandet mellan Matilda och en av hennes halvbröder var ovärderligt under denna tid, med Robert, Earl of Gloucester (möjligen den äldsta av alla Henrik I:s oäkta avkommor), som hennes starkaste stöd. Tyvärr ärvde Matilda aldrigärvde aldrig kronan.
Däremot att utomäktenskapliga förhållanden är ett hinder för monarkin har utomäktenskapliga barn suttit på Englands tron. Den mest kände var Vilhelm Erövraren, som själv var ett utomäktenskapligt barn. Han var son till hertig Robert I av Normandie och en kvinna vid namn Herleve, som kan ha varit dotter till en simpel garvare. Trots att hans föräldrar var ogifta utsågs William till sin fars arvtagare. Detta hindrade dock inte hans samtida från att kalla honom för William the Bastard.
Iet är också viktigt att komma ihåg att det brittiska samhället genom hela sin historia fick sina moraliska och etiska värderingar från kyrkan, som värdesatte äktenskapets helgd och ogillade barn som föddes utanför äktenskapet. Att vara ett utomäktenskapligt barn var därför förknippat med ett visst mått av stigma. Till och med kungars utomäktenskapliga barn betraktades annorlunda än sina legitima kamrater, trots att de ofta visades välvilja av monarken.
Snedsänkning thot
Täven om många av de brittiska kungligheternas utomäktenskapliga barn erkändes av sina respektive fäder, var det andra som aldrig gjorde det. När det gäller Edward IV (reg. 1461-83) finns det bevis för att han bara erkände ett av de många utomäktenskapliga barn som han kan ha varit far till. Det kan helt enkelt ha berott på att han inte trodde att han var far till de andra barn som det ryktades om, men det kan också ha haft att göra med att Edvard intog den engelska tronen under en tumultartad tid. Under hela hans regeringstid, och även efteråt, var England mitt uppe i ett bittert inbördeskrig mellan husen York och Lancaster, under vilket Edvard hade tagit över tronen från Henrik VI. Edvard behövde projicera en bild av stabilitet till sitt folk för att skydda sin tron, och som en gift man med sju legitima barn, inklusive två söner, kan erkännandet av utomäktenskapliga barn ha förvirrat vattnet.
Aannat skäl för en kung att inte erkänna ett barn kan ha varit att det sågs som ett hot mot tronföljden. Under Englands kungliga historia har det vid många tillfällen varit allt annat än friktionsfritt att ärva kronan, med inbördeskrig och osämja mellan familjemedlemmar. Det har också funnits flera påstådda anspråk på den engelska tronen som har använts som galjonsfigurer för uppror mot kronan. Oäkta barn, som inte hade laglig rätt att ärva men som kan ha trott starkt på sina moraliska rättigheter, kan vara besvärliga.
James Scott, 1:e hertig av Monmouth, orsakade ett sådant problem 1685 när han gjorde anspråk på den engelska tronen och försökte utmana sin farbror Jakob II:s (reg. 1685-88) styre. Monmouth var utomäktenskaplig son till Karl II och hans älskarinna Lucy Walter och hade varit en av faderns favoriter. Han var en imponerande militär ledare och upphöjdes av Karl till generalkapten för alla Englands arméer. Detta var uppenbarligen inte tillräckligt för Monmouth, eftersom han senare blev inblandad i Rye House Plot 1683, som planerade att mörda både Karl II och hans bror. Många samtida ansåg att Monmouth var en potentiell arvtagare till sin far, med tanke på Karls brist på legitima avkommor, men hans inblandning i komplotten satte sannolikt stopp för det. Tråkigt nog för Monmouth var det Karls bror Jakob som tog över kronan. Med stöd från protestantiska anhängare som motsatte sig ännu en katolsk kung (Jakob II hade konverterat till katolicismen 1669) ledde Monmouth ett uppror mot den nye monarken. Hans styrkor besegrades dock snabbt av James och Monmouth arresterades, befanns skyldig till förräderi och halshöggs i Towern i London.
Cfortsättning bloodlines
Det sociala stigmat kring utomäktenskapliga barn ökade under den viktorianska eran på alla nivåer i samhället. Drottning Victoria (reg. 1837-1901) kallade sina kusiner som var utomäktenskapliga för "spöken som bäst glöms bort", och under hennes 63-åriga regeringstid verkade den allmänna acceptansen för utomäktenskapliga kungligheter avta. När hennes son, Edward VII (reg. 1901-10), blev kung hade utomäktenskapliga barn blivit föremål för skam och förlöjligande. Därför erkände Edward VII aldrig någon av sina ryktade utomäktenskapliga avkommor trots att han hade ett antal utomäktenskapliga förbindelser. Sedan Victoria har ingen brittisk monark erkänt att han har ett barn utanför äktenskapet.
Tedan förekomsten av eventuella utomäktenskapliga kungliga barn än idag är höljd i dunkel fortsätter ryktena att cirkulera. Under de senaste åren har en australiensisk man som tror sig vara son till kung Karl III och drottning Camilla skapat rubriker världen över. Hans påståenden har bestämt förnekats av kungaparet. Andra spekulationer dyker ibland upp i medierna och ifrågasätter om prins Harry verkligen är kungens son, en anklagelse som kungafamiljen bestämt tillbakavisar. Precis som hovmännen under Tudortiden spekulerade i att Henrik VIII kunde ha varit den verklige fadern till syskonen Catherine och Henry Carey, barn till Henriks kända älskarinna Mary Boleyn, fortsätter många än i dag att göra antaganden om kungafamiljens legitimitet.
Måske har vi alltid varit fascinerade av kungafamiljens mysterier, ett etablissemang som bevarar många hemligheter samtidigt som det verkar i allmänhetens åsyn, just därför att de så ofta har vägrat att ta itu med sådana rykten. Men oavsett varför ämnet utomäktenskapliga barn har varit och fortfarande är så fascinerande, är det sant att ättlingarna till kungliga bastarder fortfarande befolkar de övre klasserna i det brittiska samhället: Drottning Camilla, Diana, prinsessan av Wales, och Sarah, hertiginnan av York (prins Andrews exfru) härstammar alla från utomäktenskapliga barn till Karl II och Louise de Kérouaille, och den tidigare brittiska premiärministern David Cameron kan spåra sin härstamning tillbaka till ett utomäktenskapligt barn till Vilhelm IV. Utan förekomsten av utomäktenskapliga kungliga avkommor hade Storbritanniens politiska och kungliga landskap kanske sett helt annorlunda ut.

Ovan till vänster Karl II var beryktad för sina många offentliga affärer med ett antal älskarinnor

Ovan till höger Henrik I fick minst 25 utomäktenskapliga barn, flest av alla brittiska kungligheter

"Vilhelm Erövraren var själv ett utomäktenskapligt barn"

Nedan Drottning Victorias dotter prinsessan Louise omgavs av rykten om ett hemligt utomäktenskapligt barn

Dygdig Drottningar

Hade några engelska drottningar utomäktenskapliga barn?

Medan många av Englands kungar har fått utomäktenskapliga barn, kunde det inte vara mer annorlunda för landets historiska drottningar. Det finns inga konkreta bevis för att någon av Englands drottningar någonsin har fött ett barn utanför äktenskapet... men det har inte stoppat ryktena.
Drottning Elizabeth I, känd som Jungfrudrottningen, var i centrum för många rykten om hemliga graviditeter, den första uppstod när hon var tonåring och under vård av Katherine Parr (den sista hustrun till Elizabeths far Henry VIII) och hennes make Thomas Seymour. I ett brev till hertigen av Somerset 1549 förnekade Elisabet bestämt ryktet om att hon var gravid med Seymours barn och kallade anklagelserna för "skamligt förtal". Andra rykten som cirkulerade under Elisabets regeringstid gjorde gällande att hon skulle ha varit gravid med barn till sin nära vän och rådgivare Robert Dudley och earlen av Oxford. Historiker har dock inte kunnat hitta några definitiva bevis för några hemliga Tudor-bebisar.
Trots att drottning Victoria ogillade utomäktenskapliga barn är det hennes egen dotter som det mest spridda ryktet om ett barn som fötts utanför äktenskapet förknippas med. Prinsessan Louise, hertiginna av Argyll, påstods ha fött ett utomäktenskapligt barn som sedan adopterades av sonen till drottning Victorias gynekolog, Frederick Locock. Barnet, Henry Locock, växte upp och påstods ha berättat för sin familj vem som var hans biologiska mor. Senare försök av Lococks ättlingar att få tillgång till DNA-tester som skulle kunna bevisa giltigheten i deras påstående har nekats, så vi kanske aldrig får veta om den extraordinära historien är sann.

Nedan till vänster Henry Fitzroy var det enda erkända utomäktenskapliga barnet till Henrik VIII

Nedan Catherine Carey troddes ha varit dotter till Henrik VIII, även om han aldrig bekräftade detta eller erkände henne

Familjenamnet Fitz

Varför fick så många utomäktenskapliga kungabarn ett liknande efternamn?

När man går igenom identiteterna på de kända utomäktenskapliga barnen till brittiska kungar blir det snabbt uppenbart att många av dem delar samma eller liknande efternamn. Fitzroy är ett av de vanligast förekommande namnen på utomäktenskapliga barn i den brittiska kungahistorien. Namnet har anglo-normandiskt ursprung och översättningen av namnet är logisk när det tillskrivs oäkta kungligheter: "Fitz" betyder "son till" och "roy" betyder "kung". Fitzroy kan alltså bokstavligen översättas med "kungens son". Genom att ge sina utomäktenskapliga avkommor detta namn kunde kungliga barn identifieras och bekräftas offentligt.
Variationer av Fitzroy förekommer också ofta i listan över oäkta kungliga barn. Även om många av Karl II:s barn fick efternamnet Fitzroy, fick en av hans söner namnet Fitzcharles, vilket betyder "son till Karl". På samma sätt tilldelades Jakob II:s utomäktenskapliga barn efternamnet Fitzjames. Slutligen fick alla barn till Vilhelm IV och hans älskarinna Dorothea Jordan namnet FitzClarence, vilket återspeglar titeln hertig av Clarence, som deras far hade innan han blev kung.
Det är viktigt att notera att användningen av namnet "Fitz" inte var begränsad till utomäktenskapliga söner. Många utomäktenskapliga kungadöttrar fick också ett efternamn som började på "Fitz".

Ovan till vänster Under drottning Victorias regeringstid, som hade nio legitima barn, blev förekomsten av utomäktenskapliga barn ett alltmer skamligt ämne

Ovan Kejsarinnan Matildas oäkta bror, Robert av Gloucester, spelade en viktig roll i hennes kamp för kronan och arresterade till och med kung Stefan

"Sedan Victoria regerade har ingen brittisk monark erkänt att de haft ett barn utanför äktenskapet."

V

Dan Jones
Dan är författare till många faktaböcker, bland annat The Plantagenets, Tempelriddarna och Makt och troner. Han har presenterat dussintals TV-program, bland annat Netflix-serien De stora brittiska slottens hemligheteroch skriver och är värd för podcasten Det här är historia. Han är medlem i Royal Historical Society.

© Peter Clark, 2021

"Henry V

"

var den perfekt medeltida kung

Historikern Dan Jones diskuterar Henrik V:s kungadöme och sin egen passion för medeltida historia

R

en välkända historikern och programledaren Dan Jones har blivit ett av historiens mest kända ansikten. Han har skrivit och presenterat dokumentärer om en mängd olika ämnen från medeltiden, och i sin senaste bok fördjupar han sig i livet för en av Englands största medeltida kungar, Henrik V. Vi satte oss ner med Dan för att prata om allt som rör Henrik V, samt diskutera hans kärlek till medeltida historia och hans enormt framgångsrika karriär.
Var började din passion för medeltidshistoria?
Jag hade en fantastisk lärare i skolan och det är en historia som jag vet kommer att vara antingen bekant eller avundsvärd för läsarna. Jag tror att historia är ett ämne som är mycket beroende av bra lärare och jag hade en bra lärare som hette Robin Green när jag var ungefär 16 år gammal. Vi studerade Tudors och nazisterna i skolan på repeat, och när jag skulle till Cambridge hösten 1999 frågade jag Mr Green vad jag skulle studera som inte var Tudors och nazisterna. Han svarade: "Jag vet inte: "Jag vet inte, medeltid?" Så jag kryssade i rutan där det stod medeltid och för nästan på dagen 25 år sedan anlände jag som student till Pembroke College och skickades iväg till min första handledning någonsin med Helen Castor, som undervisade mig under två uppsatser under mitt första år. Hon var verkligen en inspirerande lärare och gav mig blodad tand för medeltidshistoria.
Var det några särskilt medeltida ämnen som först fångade din uppmärksamhet på universitetet?
Den allra första uppsats Helen gav mig var: "Vad stod på spel mellan kung John och baronerna?" Så Magna Carta var det första vi studerade och att studera Magna Carta är en riktig snabbkurs i tidig Plantagenet-historia eftersom det inte räcker med att bara förstå kung Johans regeringstid. Man måste ta itu med allt från Henrik II och Eleonora av Akvitanien till Rikard Lejonhjärta: hela den första familjeenheten. Jag kunde inte föreställa mig att jag ett kvarts sekel senare fortfarande skulle återkomma till Magna Carta, men det har jag gjort. Jag har skrivit en bok om Magna Carta och jag har skrivit en bok om Plantagenets. På podcasten som jag gör (Detta är historia) har vi tillbringat en hel säsong på John. Så jag tror att det första ämnet verkligen fick mig in i Plantagenets historia och jag är fortfarande här!
Som framgångsrik skribent, programledare och poddare, hur skiljer sig researchprocessen mellan olika medier?
När det gäller tv och podcasting i den form som jag gör det, är forskningen mycket målinriktad eftersom det finns fasta strukturer som ligger till grund för tv-dokumentärer och, i viss mån, berättande poddar. Du har begränsat med tid och du måste berätta en mycket linjär historia för att behålla publikens uppmärksamhet, så forskningen för något sådant är mycket målinriktad för att passa in i en strukturell form. Du vet att du behöver dramatiska protagonister och antagonister, särskilt för de saker jag har gjort som är mycket karaktärsdrivna. Forskningen styrs av mediets form. Det är inte lika sant när det gäller böcker, där forskningen är en bredare muddringsoperation. Man läser sig in i ett ämne och försöker ta till sig så mycket som möjligt, och sedan är det en process av matsmältning och att arbeta fram formen för konstruktionen där. Det krävs mycket mer källforskning för böcker än för tv och podcasts, och enligt min erfarenhet vill man i allmänhet ha en djupare inlevelse och en längre forskningsprocess. När det gäller min bok om Henrik V har jag arbetat i tre år bara med den här boken och jag har arbetat med det här materialet i 20 år. Det är en djupare och rikare form av forskning. Och så skriver jag historiska romaner också, vilket är en annan form av forskning.
Finns det någon form av historia som du tycker mer om än andra?
Under min karriär har jag tyckt om att ha möjlighet att "göra historia" i en rad olika medier. Det är en av de saker jag tycker mest om eftersom jag lätt blir uttråkad. Jag gillar omväxling och därför tycker jag verkligen om djupdykningen i en lång bok. Powers and Thronessom är min historia om medeltiden, var en kvartsmiljon ord som skrevs ganska intensivt under lockdown. Jag älskar den där långa fördjupningen i ett riktigt stort och komplext projekt. Men jag gillar också den snabba belöningen som jag får av att skriva ett blogginlägg eller en tidningsartikel och jag tycker om den typen av kommunikation också. Jag gillar ljud- och bildarbete. Det är att ha många olika sätt att kommunicera som jag tycker bäst om.
Hur viktigt tycker du att det är att historien finns tillgänglig på olika medieplattformar?
För mig är det inte en fråga om att det är viktigt, det är en möjlighet. Vi lever i en extraordinär revolution inom kommunikation och kommunikationsteknik och det vore vansinnigt att inte dra nytta av de möjligheter som detta medför. Det finns många yngre historiker som använder TikTok, Instagram och sociala medier för att skapa pyttesmå mikrofilmer som är otroligt populära och ett utmärkt sätt att kommunicera. Jag tycker att det är fantastiskt att historiker ser möjligheterna i det här nya medielandskapet och tar till sig dem. Jag är oerhört nöjd och glad över att böcker fortfarande blomstrar också. Jag tror att eftersom historia är komplext, kan många historier inte behandlas på ett tillfredsställande sätt i kortare tid än en omfattande faktabok, så jag är verkligen glad att böcker fortfarande är populära mitt i denna tekniska revolution. Men det är fantastiskt att historikerna har sett detta föränderliga, expanderande och diversifierade medielandskap och kollektivt har beslutat att omfamna det.
Din nya bok Henry V: The Astonishing Rise of England's Greatest Warrior King har just publicerats. Varför kände du att Henry V behövde sin egen biografi?
Det handlade mindre om Henrik V:s behov än om mina egna! Jag ville skriva en biografi om Henrik V under en mycket lång tid. Jag hade skrivit Plantageneterna redan 2012 och två år efter det publicerade jag Hollow Crownsom var en historia om Rosornas krig. Men det fanns bitar som jag hoppade över på grund av hur de två berättelserna fungerade och det var främst Henrik V:s regeringstid. Det kändes som ett oavslutat arbete i det avseendet men jag tycker också att Henrik V är ett särskilt intressant ämne för en medeltidsforskare eftersom han av sin samtid, och av dem som kom efteråt, betraktades som en förebild för kungadömet. Han gjorde allting rätt. Han var den som lyckades vara den perfekta medeltida kungen och därför är det en intressant fallstudie eftersom det är ett bra sätt att titta på vad medeltida kungadöme innebar och det är ett bra sätt att förstå makt, samtidigt som det är en dramatisk och spännande historia.
Varför valde du att ägna en stor del av din bok åt Henriks liv innan han blev kung?
Henrik V blev kung när han var 26 år och dog när han var 35 år, så under större delen av sitt liv var han inte kung. Eftersom han ansågs vara en förebild för kungadömet kände jag att en djupt viktig fråga var, hur kom han till den här punkten där han när han blev kung vid 26 år bara började springa? Jag kände att så mycket av det måste ha legat i hans lärlingstid under tiden innan han blev kung och jag kände att det var en riktigt viktig del av hans liv att utforska som inte bara en prolog till huvudberättelsen. På sätt och vis är det huvudberättelsen med Henry. Vad lärde han sig under Richard II:s katastrofala, kaotiska och tyranniska kungadöme och under sin usurperande far Henrik IV:s turbulenta regeringstid? Hur skapar dessa erfarenheter den person som är redo att vara en så effektiv kung när hans tid kommer? Det är ungefär som Batman börjar - det finns ett stort intresse för ursprungshistorier i filmvärlden just nu och jag kände att Henry V:s ursprungshistoria var intressant och viktig.
Anser du att Henrys kungadöme har varit framgångsrikt?
Ja, nästan för framgångsrik. Han var så bra att väldigt få människor kan matcha honom. Henry var den äkta varan. Han förstod att kungadömet var enkelt men inte lätt. Den medeltida kungen hade egentligen två grundläggande uppgifter som beskrivs i bilden på det kungliga sigillet, som visar kungen på ena sidan med ett svärd i handen och på den andra sidan med rättvisans vågskålar. Uppgiften var att skipa rättvisa och ordning i hemlandet och att försvara riket, vilket under senare medeltiden vanligen tolkades i en ganska aggressiv mening, vilketges i en ganska aggressiv mening, vilket var att gå och slåss i Frankrike och Skottland. Henrik förstod båda sidorna av kungaskapets plikter utomordentligt väl och han hade erfarenheten när han blev kung för att veta vad det innebar. Han hade också en enorm tur. Han hade turen att leva längre än till 16 års ålder efter slaget vid Shrewsbury, då han genomgick en lång operation för att räddas från en pilspets i ansiktet. Han hade stor tur som besteg tronen i en tid av absolut katastrof i Frankrike, när fransmännen inledde sitt eget "Rosornas krig". Dessa två lyckliga omständigheter i kombination med hans exceptionella instinkt för jobbet gjorde att han kunde göra det som alla medeltida kungar ville göra, nämligen att erövra Frankrike och hålla ordning på hemmaplan. Som jag sa var han på sätt och vis för framgångsrik, eftersom arvet efter hans erövringar innebar en enorm påfrestning för både det engelska statsskicket och de engelska politikerna efter hans död, men jag har svårt att lägga honom till last för det.
Vilken inverkan hade Henrik V på det medeltida England och dess omvärld?
Han påskyndade hundraårskriget till dess slutpunkt. Han var ansvarig för att påskynda utvecklingen av det engelska språket som huvudspråk för byråkrati och diskurs på hög nivå, och han utvecklade en känsla av engelskhet som definierades i motsats till franskhet. Naturligtvis hade allt detta påbörjats långt före honom under hans farfars farfar Edvard III:s regeringstid, men han drev det framåt. Han gav kanske de kungar som följde efter honom orealistiska förväntningar på vad som var möjligt, eftersom så få efter honom delade hans talang eller hans lyckliga kombination av politiska förhållanden. Den unge Henrik VIII såg Henrik V som en förebild för hur en stor, ungdomlig och stridbar medeltida kung skulle vara, men han upptäckte snabbt att det var mycket svårt att efterlikna honom. Och till våra dagar kan arvet efter Shakespeare inte ignoreras. Shakespeare såg i Henrik V formen för den berättelse jag har beskrivit, nämligen att man måste förstå ungdomen för att förstå mannen: att det sker en otroligt intressant, dramatisk förvandling i samband med detta kungaskap; att här finns en verkligt extraordinär ledare som verkar kunna vinna respekt hos män av alla stånd och samla dem kring en abstrakt idé om England snarare än bara ren lojalitet i sig.
Vad hoppas du att läsarna ska ta med sig från din biografi om Henrik?
Jag hoppas att de ser att det handlar om mer än bara Agincourt. Om folk vet något om Henrik är det vanligtvis Agincourt och en skålfrisyr! Henry var verkligen mer än så. Jag hoppas att läsarna ser att en åldersadekvat fallstudie i stort ledarskap kan hittas i Henrik V.

OVAN Magna Carta var ett av de första ämnen som väckte Jones intresse för medeltida historia
NEDAN till vänster Kung Johan godkände Magna Carta år 1215
NEDÅT Plantagenetkungarna (1154 - 1399)

"jag trodde inte att jag ett kvarts sekel senare fortfarande skulle återkomma till magna carta men det har jag gjort"

Bilder: © Getty Images, © Alamy

"under min karriär har jag tyckt om att få möjlighet att "göra historia" i en rad olika medier"

Ovan till vänster Dan säger att han blev biten av historieintresset som tonåring
Ovan Henrik V är mest känd för sin seger i slaget vid Agincourt 1415
Ovan till höger Vissa historiker menar att Henrik V:s efterträdares kamp för att upprätthålla sina framgångar i Frankrike bidrog till Rosornas krig (1455-85)
Ovan infälld bild Som ung man såg Henrik VIII Henrik V som en inspirationskälla

OVANFÖR Ett porträtt av kung Henrik V från 1400-talet
VÄNSTER Henrik gifte sig med den franska kungens dotter Katarina av Valois

henry v:s kungadöme

Vad åstadkom han under sin regeringstid?

Henrik V blev kung av England år 1413 och regerade fram till sin död år 1422. Under sin tid som monark uppnådde han det som medeltida engelska kungar hade försökt göra i flera år - besegra fransmännen. Hans seger över Frankrike kom vid Slaget vid Agincourt 1415, där han visade upp sin militära skicklighet och ingöt en känsla av patriotism hos den engelska befolkningen. Ytterligare segrar i Frankrike gjorde att Henrik tog franska territorier under engelsk kontroll, och 1420 undertecknades fördraget i Troyes, som officiellt utsåg Henrik och hans ättlingar till arvingar till den franska tronen.
Bortsett från sina utländska bedrifter hade Henrik också en imponerande inverkan på sitt eget rike. Efter år av turbulens under Richard II:s och Henrik IV:s regeringar enade Henrik V England under en stadig monark och konsoliderade sin tron för att skapa en säker period av regerande. Som ett resultat av fördraget i Troyes gifte sig Henrik med Katarina av Valois (dotter till kung Karl VI av Frankrike) och tillsammans fick paret en son, även han vid namn Henrik. Vid Henrik V:s död blev hans åtta månader gamla son kung Henrik VI och England styrdes av ett regentråd. Henrik Vs territoriella vinster i Frankrike kunde inte upprätthållas och i slutändan sjönk styret av nationen ner i kaos när fraktionsrivalitet utvecklades mellan husen York och Lancaster, vilket resulterade i Rosornas krig.

"typiskt, om folk vet något om henry, är det agincourt och en skålfrisyr! det var verkligen mer till henry än så"

Henry V: Den häpnadsväckande uppkomsten
av Englands största krigarkung
(Head of Zeus, 2024) av Dan Jones finns tillgänglig att köpa nu

OVAN William Shakespeares skildringar av Henrik V som ung man och som kung belyser vikten av Henriks ungdom för att forma hans senare regeringstid

Livet

i krig

Livet i krig

1945-2025

Vi firar slutet på andra världskriget i Europa
med de människor som bevittnade det

Skrivet av Jonathan Gordon & Callum McKelvie

Röster från VE-dagen

"Mina kära vänner, detta är er timme. Detta är inte [den] segerav ett parti eller av någon klasss. Det är en seger för den stora brittiska nationen som helhet."

Winston Churchills ord till publiken i London den 8 maj 1945 är en bra sammanfattning av det ögonblick av enighet som nästan alla i Storbritannien kände efter att han officiellt hade meddelat att kriget i Europa var slut. Den 7 maj hade den tyske generalen Alfred Jodl i Reims i Frankrike undertecknat kapitulationen av alla tyska styrkor, beordrat eldupphör och officiellt avslutat striderna kl. 23.01 den 8 maj, centraleuropeisk tid.
Några förhandlingar om krigsslutet hade pågått sedan storamiral Karl Dönitz hade efterträtt Adolf Hitler som tysk statschef. Führerns självmord den 30 april 1945, när Berlin intogs gata för gata av den sovjetiska Röda armén, påskyndade förväntningarna på krigsslutet. Den 4 maj överlämnades den villkorslösa kapitulationen av de tyska styrkorna i Nederländerna, nordvästra Tyskland och Danmark till den brittiske fältmarskalken Bernard Montgomery på Lüneburg Heath. Tre dagar senare, vid de allierades överbefälhavare general Dwight D Eisenhowers högkvarter i Reims, kapitulerade alla tyska styrkor tack vare Jodls underskrift. Ett separat kapitulationsavtal slöts med Sovjetunionen den 8 maj, på uppmaning av Josef Stalin, och undertecknades av den tyske fältmarskalken Wilhelm Keitel i Berlin.
En förväntan på ett tillkännagivande om att fientligheterna i Europa skulle upphöra hade byggts upp under minst en vecka före den 8 maj. Den 6 maj publicerade Sydney Morning Herald redan på sin förstasida om de väntade nyheterna: "VE-Day-nyheter väntas när som helst." En korrespondent rapporterade att: "Rädslan för rysk vedergällning har försenat

"landet var uttröttat, utmattat, och det var en lättnad att det nu var över"

"Inget mer lidande och umbäranden; freden hade äntligen sänkt sig över oss"

Tysk kapitulation inför Röda armén." I morgonupplagan av The Manchester Guardian den 7 maj verkar det som om VE-dagen fortfarande inte var säker: "Timmen för Tysklands totala kapitulation på alla fronter närmar sig snabbt. Nyheten om den slutliga kapitulationen kommer att tillkännages samtidigt i London, Washington och Moskva. Mr Churchill kommer förmodligen att tillkännage segern i Europa i en kort sändning."
Många hade förväntat sig att det officiella tillkännagivandet skulle komma klockan 21.00 den 7 maj, men blev besvikna. I BBC:s program från 2004 WW2 People's Warskrev John Ringham, som var 17 år när kriget tog slut: "När D-dagen hade visat sig vara framgångsrik visste vi alla att det bara var en tidsfråga innan det skulle vara över. Landet var uttröttat, utmattat och det var en lättnad att det nu var över."
Tillkännagivandet som gjordes den 7 maj avslöjade att nästa dag skulle bli en nationell helgdag och att fred officiellt skulle tillkännages. Många väntade inte med att sätta igång festen. "VE Day utlystes officiellt den 8 maj 1945, men kriget i Europa var definitivt över den magiska kvällen innan, då London vaknade till liv", säger Joan Styan, som var 15 år vid den tiden, till WW2 Folkets krig. "London stod i lågor av mänsklig upprymdhet. Brasor flammade oavbrutet över London och himlen var upplyst av segerns glöd. Inget mer lidande och umbäranden; freden hade äntligen sänkt sig över oss och alla var ett med varandra oavsett ras, tro och status. Överlevnad och frihet var allt som betydde något. Vi hade väntat så länge på detta och i våra vildaste drömmar hade vi aldrig kunnat föreställa oss en natt som denna."
Tmanchester Guardians Fleet Street-medarbetare i London rapporterade vid midnatt: "Skrik och rop kommer upp från gatorna. Firandet är på väg att ta fart. Någon anländer med berättelser om Piccadillys göranden och låtanden. Norska sjömän klättrar i lyktstolpar, amerikanska soldater sjunger 'Over there', polacker dansar, britter kommenterar avståndet till Tipperary." Slutligen reflekterade de över hur stämningen och tonen förändrats sedan blixtkrigets dagar: "Det är dock de röda sken som omger London som håller taktittarna kvar. Men de tittar inte längre upp, bara ut och ner. Den långa, långa kampen är över och vunnen, och det är dags att vila."
Ci städerna runt om i landet såg liknande scener: "Det var en stor brasa tänd längst ner på gatan, någon hade skjutit ut ett piano och alla var på Vale Road och sjöng och dansade", minns Joyce Hughes, som talade inför Royal British Legion, om hur hon var tio år gammal i Liverpool vid den tiden. "Det var mörkt men alla var ute, 50 eller fler människor på gatan. Vi väntade på att mamma och pappa skulle komma och hämta oss och de tog med oss ner till brasan. Alla var glada, sjöng och kramade om varandra."
Ten följande morgonen började väntan på det synkroniserade tillkännagivandet. Timmarna innan Churchill skulle hålla sitt tal till nationen och sedan till underhuset klockan 15.00 strömmade folk till London. Sergeant Thomas Barry från United States Air Force hade redan ett passerkort för att besöka huvudstaden och mindes dagen i ett brev som han delade med sig av till Hitta mitt förflutna: "Den hornsignalen 'eldupphör' ljöd, sedan presenterade underhusets talman Mr Churchill, som höll ett mycket fint tal, här och där strösslat med stort jubel från publiken som stod på torget utanför huset. Han avslutade med orden "God save the King!" Sedan ställde vi oss i givakt när den brittiska nationalsången spelades, och publiken sjöng med i sången med hjärtan som var glada och tacksamma efter nästan fem och ett halvt års krig. Vilken folkmassa - de fyllde torget till brädden, sträckte sig förbi parlamentet över Westminster Bridge i söder, över flera kvarter på Whitehall i öster och väster och fyllde Birdcage Walk och Victoria i norr."
Te som inte redan befann sig i huvudstadens centrum började ta sig dit. "Vi lyssnade först på Churchills segertal på radion innan vi satte kurs mot London och Piccadilly", minns Joyce Smith, VHF-pejloperatör för Women's Auxiliary Air Force, som skrev för RAF Association 1995. "Varje tunnelbanestation släppte ut massor av människor och alla inkommande bussar var fulla. Strömmen av människor som strömmade in i West End nådde sin kulmen under eftermiddagen och Piccadilly var packad med ett stadigt flöde av festdeltagare som släppte loss sina uppdämda andar i galen övergivenhet och exploderade av glädje." Hon noterar att de som bar uniform fick särskild uppmärksamhet: "Alla i tjänst fick ett handslag, en omfamning eller en klapp på axeln, och vi flickor i uniform möttes av kramar och kyssar. Processioner bildades från ingenstans, folk viftade med flaggor eller snurrade fotbollsrassel - allt som lät - och alla marscherade i takt med förenade armar eller gjorde 'Lambeth Walk'."
Ray Smith dockade med HMS Middleton när beskedet kom. "Det slutade med att vi åkte till London och deltog i firandet mitt på Trafalgar Square och vi festade hela dagen och träffade några underbara Wrens [Women's Royal Naval Service] längs vägen som vi till slut sov i en butiksdörr med eftersom det inte fanns några hotell - men vi brydde oss inte, det hade varit den bästa dagen någonsin!" berättade han för Royal British Legion.
Alla på Trafalgar Square var Joyce Digney och Cynthia Covello, fotograferade stående i fontänen. De hade tjänstgjort i Women's Land Army och Digney skrev till Covellos familj 2006 och berättade om sina hennes brev delades med Imperial War Museums: "Vi gick över hela London, och om du inte var där kunde du inte tro på euforin; kramar, kyssar, leenden och skratt. Det var som en gigantisk familj som kom samman."
Aen annan samlingspunkt för folkmassorna var Buckingham Palace, där tusentals människor förväntansfullt samlades för att se kung George VI, drottning Elizabeth och prinsessorna Elizabeth och Margaret. "Vi stod längst fram i Buckingham Palace med folkmassorna bakom oss - alla ville vara där", minns Joan Blair, tjänsteman vid Auxiliary Territorial Service stationerad i Feltham i västra London, som 2021 talade inför SSAFA, en välgörenhetsorganisation för de väpnade styrkorna. "Någon viktig person hade fått oss till frontpositionen, eftersom vi var anslutna till högkvarteret i London. Vi såg kungligheterna komma ut på balkongen och den unga prinsessan... Alla skrek och klappade. Vi kände oss hedrade över att vara där vi var. Jag önskar att jag hade haft en kamera."
Wet hon troligen inte visste var att prinsessorna snart var i publiken med henne. Som bekant fick de unga kungligheterna tillstånd att lämna palatset och själva delta i firandet. "Min syster och jag insåg att vi inte kunde se vad folkmassorna njöt av, så vi frågade mina föräldrar om vi fick gå ut och se själva", berättade Elizabeth II för BBC 1985. "Vi hejade på kungen och drottningen på balkongen och gick sedan flera kilometer genom gatan. Jag minns rader av okända människor som länkade armar och gick nerför Whitehall, vi alla bara sveptes med på en våg av lycka och lättnad."
Oet var naturligtvis inte bara i London som det firades. Överallt i Storbritannien gick människor ut på gatorna och gladde sig åt nyheten om fred i Europa. "Hela staden blev lite galen", reflekterade Tommy Mac, som talade med WW2 Folkets krig 2003 om sin upplevelse i Glasgow, då han var 14 år gammal. Han tog den närmaste unga kvinnan i handen och gav sig iväg in till stan. "Hon skulle bli min följeslagare under resten av dagen. Vi tog oss hand i hand från vår bostad i stadsdelen Cowcaddens för att hitta till huvudfesten på George Square. Varenda gata vi gick igenom hade en eller annan fest."
Janet Harvey, som arbetade på Clyde Shipyards under kriget, berättade för BBC 2020: "Jag minns känslan av att vakna upp och du visste att allt skulle bli bra. Vi var på George Square [Glasgow] och vi dansade och sjöng och kramade om varandra, det var som världens undergång."
A Bede's Senior Schools project under 2020 samlade in svar på människors minnen av VE-dagen, inklusive många från familjemedlemmar som själva bara hade varit barn när freden tillkännagavs. "Jag var 11 år när kriget tog slut, och det råkade vara så att det datumet sammanföll med min 11-årsdag", berättade Barbara Sheppard, som firade VE-dagen på Netherwood Street i Kilburn, för skolan. "Min mamma sa till mig att det skulle bli det största firandet jag någonsin skulle få uppleva, och hon hade rätt. Jag minns än i dag de stora festerna på gatan - alla kom ut med stora bord, hemlagad mat, klädda i rött, vitt och blått - och det var så mycket skratt. Jag var upprymd efter att ha varit instängd inomhus i åratal, och jag var äntligen glad över att det fanns ett tillfälle att bära fina kläder som jag hade sparat ihop och flätor med röda band."
Tet var en stund som lovade mycket, men det fanns fortfarande utmaningar att övervinna, inte minst på VE-dagen med matransoneringen som hade införts av den brittiska regeringen i januari 1940. "Festmaten var, med dagens mått mätt, ganska enkel", säger Peter Olliff, som var sex år när kriget tog slut, till Bede's Senior School. "Vi åt fiskpasta, skinka och ostsmörgåsar. Dessa följdes av ett urval av hemlagade kakor som inte hade mycket smak. Mjöl, jäst, smör och de flesta av dagens basvaror fanns inte att tillgå. Men folk var väldigt uppfinningsrika när det gällde att hitta ersättningar för dessa saker."
Cake och glass var inte tillgängligt för barnen i Storbritannien, och för de vuxna var alkohol fortfarande ganska svårt att få tag på i vissa områden. "Den otroliga befrielsen från rädsla och smärta hade äntligen omslutit oss och kan bara beskrivas fullt ut av dem som upplevde den", minns Joan Styan, som talade till WW2 Folkets krig år 2004. "Det var bara ett rent och oförfalskat jubel utan någon som helst ordning, trots den iögonfallande frånvaron av många alkoholhaltiga drycker. Massorna var mer berusade av segern än av alkohol!"
Medan dess började ryktet sprida sig, kanske lite långsammare, till dem som fortfarande befann sig ute vid fronten och var stationerade på de allierades baser. Les Collins var radiooperatör för 1:a anfallsbrigaden Royal Engineers och var den som avkodade meddelandet som bekräftade Tysklands kapitulation. När han talade med SSAFA 2021 mindes han detta: "Vi var fortfarande ute på uppdrag och en löjtnant sa på min radio att de hade kapitulerat. Jag var tvungen att avkoda meddelandet. Jag hade mina hörlurar på och det kom med Slidex-bokstäver [ett pappersbaserat krypteringssystem]. "Kapitulation", fick jag höra, "Tyskland har kapitulerat Och det första vi såg efteråt var den tyska armén som marscherade uppför autobahn, 20 djupa och 20 breda, hela kolonner. Jag visste inte att de var så många. Att se dem marschera ner och förbi oss, med brittiska trupper runt omkring dem... det var fantastiskt. Glöm inte att vi var överlyckliga över att de hade kapitulerat. Vi hade levt under svåra förhållanden i 12 månader. Nu kände vi äntligen frihet!"
Bäven om stämningen var hög på de flesta håll var den dyster på många håll. Krigsslutet i Europa innebar också att det var dags för eftertanke och att tänka på framtiden. Striderna rasade fortfarande i Stilla havet och det fanns en splittrad kontinent att återuppbygga efter konfliktens härjningar. "Vi kan tillåta oss en kort period av glädje, men låt oss inte för ett ögonblick glömma det slit och de ansträngningar som ligger framför oss", uppmanade Churchill i sitt radiotal kl. 15.00. "Japan, med allt sitt förräderi och sin girighet, förblir oövervinneligt. Den skada hon har tillfogat Storbritannien, USA och andra länder, och hennes avskyvärda grymheter, kräver rättvisa och vedergällning. Vi måste nu ägna all vår styrka och alla våra resurser åt att fullfölja vår uppgift, både hemma och utomlands. Framåt, Britannia! Länge leve frihetens sak! Gud bevare kungen!"
Edith "Peggy" Florence Cochrane arbetade på regeringens krigsministerium och skrev till sin blivande make, vicekorpral Ronald Gibson, där hon sammanfattade några av dagens blandade känslor. "Äntligen har VE-dagen kommit och gått, och för mig var det en mycket stor dag som jag aldrig kommer att glömma", skrev hon i brevet, som donerats till Imperial War Museums. "Men under allt firande här i London kunde jag inte låta bli att hela tiden undra hur du och alla de andra männen som gjorde det möjligt tillbringade dagen."
Ron Goldstein, som var stationerad i Italien när kriget tog slut, antecknade i sin dagbok hur han kände inför VE-dagen: "Jag minns ganska tydligt att mina känslor vid den tidpunkten var blandade", skrev han i en anteckning som han delade med WW2 Folkets krig. "Å ena sidan var det skönt att känna att kanske några av mina nära och kära där hemma deltog i de scener som nu utspelade sig. Å andra sidan kände jag, och i efterhand är jag säker på att de flesta av mina kamrater, att vi på något sätt var lurade över att vi, som hade 'riskerat liv och lem' och varit hemifrån i så många år, inte var där i England för att dela triumfen."
Tet fanns också många människor som hade förlorat nära och kära under kriget, antingen i strid, under blitzen eller som offer för förintelsen. "Jag visste att jag inte hade någon far längre, men jag var väldigt glad och hoppades att min mor skulle kunna komma till England, för jag kunde aldrig lämna henne", berättade Henny Franks för SSAFA 2021. Hon var ett av de judiska barn som räddades från Tyskland före kriget genom Kindertransportprogrammet och fortsatte sedan som frivillig i Auxiliary Territorial Service under konflikten. "Efter kriget ville armén skicka mig till Tyskland för att hjälpa till. Det var en frivillig tjänst och jag vägrade. Jag sa: 'Jag kommer aldrig att återvända, jag är glad att jag är borta därifrån, det är ett mirakel i alla fall Om de hade beordrat mig att åka, så hade jag gjort det. Jag kunde inte vägra att lyda order. Men det gjorde de aldrig."
Under åtminstone en dag kunde människor slutligen reflektera. Om det var glädje eller sorg, om det handlade om seger eller förlust eller om det var en blandning av alla dessa känslor spelade egentligen ingen roll. Det viktiga var att släppa loss, som att andas ut efter ett långt andetag. Och morgondagen kunde vara något nytt.
"Jag säger att under de kommande långa åren kommer inte bara människorna på den här ön utan i hela världen, överallt där frihetens fågel kvittrar i människornas hjärtan, att se tillbaka på vad vi har gjort och säga: 'Misströsta inte, ge inte efter för våld och tyranni, marschera rakt fram och dö om det behövs - obesegrade' oövervinneliga", sade Churchill till de församlade människorna i London. "Nu har vi kommit ut ur en dödlig kamp, en fruktansvärd fiende har kastats på marken och väntar på vår dom och vår nåd."

Ovanstående Pat Burgess från Palmers Green firar nyheten den 7 maj om att VE-dagen infaller dagen därpå

Till vänster Barn markerar VE-dagen i resterna av Battersea efter blixtkrigets förstörelse

Ord från framsidan

Geraint Jones diskuterar de allierade truppernas reaktion på freden

Före den tyska kapitulationen den 8 maj, fanns det då en känsla bland trupperna att kriget var nära att ta slut?
I början av 1945 stod det klart för de flesta brittiska soldater att kriget närmade sig sitt slut, men det betydde inte att de som befann sig vid frontlinjen förväntade sig att överleva det. Efter att ha sett så många av sina vänner och kamrater dödas, och antalet ursprungliga medlemmar i deras enheter minska, kände erfarna soldater en känsla av fatalism och att förr eller senare "skulle du få ditt". Det var inte ovanligt att brittiska soldater sårades, plåstrades om och skickades tillbaka till frontlinjen, för att sedan såras, plåstras om och skickas tillbaka igen, vilket ledde till en tro på att oddsen talade för död eller allvarliga skador. Det fanns också en utbredd känsla av att det var den värsta oturen av alla att bli dödad eller sårad i krigets slutskede.
Ovanpå allt detta fanns det en otrolig förbittring över att Tyskland vägrade att kapitulera, och soldaterna var särskilt bittra över förlusten av kamrater som dödats av fiendesoldater som "kämpade för en förlorad sak". Detta kunde leda till, och ledde också till, flera fall där ingen kvart gavs eller begärdes.
Hur firades VE-dagen av dem som tjänstgjorde vid den europeiska fronten?
För många frontsoldater var det en stund av reflektion snarare än firande. Hundratals av deras vänner och kamrater hade dödats eller skadats svårt sedan deras enheter landsteg i Normandie, och några av de "gamla soldaterna" i armén hade stridit så långt tillbaka som 1940, i slaget om Frankrike, varefter de hade evakuerats från Dunkerque.
Efter att ha sett döden i vitögat under så lång tid lämnade slutet på fientligheterna i Europa många av arméns erfarna soldater med en känsla av domning. Det betyder inte att det inte dracks och att det inte fanns en enorm känsla av lättnad, men den allmänna uppfattningen bland soldaterna i frontlinjen verkade vara att de stora festerna som vi förknippar med VE-dagen uppskattades mer av dem som inte hade varit direkt inblandade i striderna.
Sedan fanns naturligtvis vetskapen om att Japan ännu inte hade besegrats och att segern i Europa inte garanterade överlevnad för dem som hade klarat sig fram till Nazitysklands nederlag. Sommaren 1945 döptes BLA (British Liberation Army), som hade kämpat sig från Normandies stränder in i Tysklands hjärtland, om av kloka soldater i arméns led för att återspegla deras troliga destination: Burma väntar för dörren.
Hur snart började demobiliseringen och de allierade trupperna att återvända hem?
Demobiliseringen inleddes sex veckor efter Japans kapitulation, men slutet på andra världskriget innebar inte att all den personal som hade mobiliserats för att delta i kriget omedelbart kom hem, om de någonsin kom hem. Hundratals militärer som hade kallats in för att strida mot axelmakterna miste liv och lem i efterkrigskonflikter, till exempel i Palestina, och det dröjde bara några år innan alla värnpliktiga "demobiliserades".
Jag hoppas att vi, när vi minns VE-dagen, ägnar stor uppmärksamhet åt de trupper som aldrig kunde återvända till sina familjer, inklusive de som dödades inom månader, veckor och till och med dagar efter freden. Trots en utbredd tro på att "kriget var så gott som vunnet" i början av 1945 dödades tusentals brittiska soldater under arméns sista kampanj mot Nazityskland, många av dem i handlingar som har förblivit i stort sett okända. En del av dessa soldater var 17- och 18-åriga ersättare som dödades i sin första strid. Andra hade varit i strid sedan före Dunkerque, några hade landat med de första vågorna på D-dagen och några hade intagit Pegasus Bridge. Familjen till kapten Ian Liddell, VC, som dödades några veckor före VE-dagen, beskrev dessa individuella dödsfall och tragedier som bitar i "segerns mosaik".

Geraint Jones
Geraint tjänstgjorde i den brittiska armén under tre perioder som infanterisoldat i Irak och Afghanistan. Han är nu författare till ett stort antal skönlitterära böcker och fackböcker.

Två soldater läser nyheterna från VE-dagen i Verdun, Frankrike

Segerns röster: Kraftfulla ögonvittnesskildringar från kampen om Tyskland, februari 1945 till VE Day
av Geraint Jones är ute nu från Macmillan, pris £ 22

En kunglig VE-dag

Hur kungen och hans sällskap tillbringade Victory Day

kL. 11.00

Dagen på Buckingham Palace börjar med vaktavlösningen. Triumferande folkmassor bildas utanför grindarna. Uppskattningsvis 100.000 personer kommer att samlas där under hela dagen.

13.00

Kungen äter en festlig lunch med premiärminister Winston Churchill, som avslutas omkring kl. 14.40. Churchill återvänder till Downing Street precis i tid för att hålla sitt tal till nationen kl. 15.00.

3:15PM

Kung George VI och prinsessorna Elizabeth, Anne och Margaret vinkar till folkmassorna från balkongen på Buckingham Palace för första, men absolut inte sista gången den här dagen.

Ovan Winston Churchill talar till folkmassorna från hälsoministeriet efter fredsutlysningen

"Alla i personalen fick en handskakning, en kram eller en klapp på axeln"

5PM

Churchill och medlemmar av krigskabinettet anländer för ett möte. Klockan 5.30 går kungen ut på balkongen för tredje gången den här dagen, den här gången tillsammans med premiärministern.

9PM

Kungen håller ett radiotal från palatset och tackar det brittiska folket för deras tapperhet. Han påminner dem dock om att kriget i Stilla havet fortsätter att rasa.

10:45PM

I ett aldrig tidigare skådat drag ger kungen tillstånd för prinsessorna Elizabeth och Margaret (då 19 och 14) att lämna hushållet inkognito, tillsammans med kunglig personal. De deltar i festligheterna och dansar senare conga utanför Ritz.

0:30AM

Kungen gör sitt femte och sista framträdande på balkongen i Buckingham Palace inför folkmassorna. VE Day-firandet fortsätter långt in på morgonen.

Ovan Tusentals människor samlas på Trafalgar Square för att uppmärksamma VE-dagen

Till höger Piccadilly Circus i London var en annan central punkt för festligheterna

Vägen framåt

Lucy Noakes diskuterar VE-dagen på hemmaplan

En VE-dagsfest hölls på Dunstan Street i Netherfield, Nottingham

St Paul's Cathedral är upplyst på kvällen den 8 maj 1945

Hur var stämningen i Storbritannien inför VE-dagen? Fanns det en medvetenhet om att kriget var på väg att ta slut?
När jag läste igenom dagböckerna från Mass Observation [ett socialt observationsprojekt för att registrera den brittiska befolkningens tankar och känslor] fanns det definitivt en medvetenhet om att kriget i Europa höll på att ta slut. Men det fanns också en ökande frustration över att de hela tiden väntade på att det skulle tillkännages, särskilt efter Hitlers död. En av de saker jag tyckte var intressant var människors skepticism. den 8 maj 1945 var en tisdag. Veckan innan hade folk förväntat sig att det skulle tillkännages hela veckan. De började bli sura och trodde att det skulle tillkännages på fredagen och att de inte skulle få någon ledighet eftersom firandet skulle hållas under helgen. Så det var en blandning av frustration, spänning och misstro.
Hur upplevdes VE-dagen av den brittiska befolkningen i allmänhet?
Det berodde på flera saker. För det första geografi. Om man kunde ta sig till en storstad skulle det sannolikt bli något firande. I Newcastle höll borgmästaren ett tal och folk samlades på torget. Hull och andra platser hade illuminationer. Det hade varit mörkt och sedan grått, så folk slogs verkligen av hur vackra de färgade lamporna var. Det var en allmän känsla av semester. Men en av de sorgligaste dagböckerna jag läste i Mass Observation Collection var från en bondhustru i mellersta Wales. Hon är olycklig. Hon säger att de inte gjorde någonting, det regnade hela dagen, ingenting hände i hennes lokala stad och även om det hade hänt hade de ingen bensin för att ta sig dit. Den andra saken som påverkade hur människor upplevde VE-dagen var personliga omständigheter. Om man hade någon som antingen saknades eller var krigsfånge var det mycket mindre troligt att man firade. Men det fanns också många som inte gjorde någonting eftersom de visste att folk på deras gata hade förlorat sina söner eller att någons make satt i ett krigsfångeläger osv.
Kändes det någon bitterhet på hemmafronten när man visste att en del av personalen skulle skickas till Stilla havet?
Nej, inte vad jag har sett. Men det fanns en hel del ångest när människors nära och kära inte kunde lokaliseras, särskilt krigsfångar. Det finns en sorglig historia om en sköterska från Preston. Alla firade, men hon hade inte hört av sin fästman på två år. Det visade sig att han satt i ett fångläger i östra Tyskland och hade skickats iväg på en av dödsmarscherna. De tror att han var med i en grupp som försökte fly bakom de ryska linjerna och att han förmodligen dödades under försöket.
Hur kände människor när livet inte omedelbart återgick till det normala?
Folk var verkligen trötta. Särskilt med ransoneringen, som inte bara fortsatte efter kriget - den blev värre. Den [21 juli 1946] ransonerades bröd för första gången, potatis ransonerades [även 1946]. Mellan 1947-1948 hade vi en riktigt kall vinter, men kol var fortfarande ransonerat [fram till 1958]. Det finns en känsla av att "vi vann kriget, så var är belöningen? Men det fanns också många människor som fortfarande trodde på att Labourregeringen skulle förändra saker och ting. Inte ens när de konservativa återvaldes 1950 upphörde efterkrigstidens radikala sociala förändring. De avskaffade inte välfärdsstaten, de avskaffade inte den nationella sjukvården. Det fanns ett verkligt samförstånd mellan de båda stora partierna om att det som i mitten av 1940-talet kallades "det nya Jerusalem", som Storbritannien ville bygga, var värt det.

Lucy Noakes
Lucy är professor i historia vid University of Essex. Hennes forskning fokuserar på vanliga människors upplevelser under andra världskriget. Sedan 2024 har hon varit ordförande för Royal Historical Society.

© Kate Clayton, University of Essex

Folkets seger: VE-dagen genom ögonen på dem som var där
av Lucy Noakes finns nu tillgänglig från Atlantic Books, pris £22

Ovan De som hade turen att bli befriade från tjänst flockades i stadskärnorna

Nedan till vänster Amerikanska soldater stationerade i London dansar med personal från Office of War Information

Nedan till höger När VE-dagen inleddes samlades improviserade processioner för att marschera till firandet

"Avi sveptes alla med på en våg av lycka och lättnad"

Upploppen på VE-dagen

I Halifax i Kanada urartade festligheterna i kaos

Över hela världen uppmärksammades VE-dagen med firande och festligheter. I staden Halifax i Nova Scotia i Kanada gick dock situationen överstyr. Staden var helt oförberedd på tillströmningen av militärer och hade få faciliteter för att ta hand om dem.
När firandet började bildades en mobb på gatorna. Till att börja med gav sig upploppsmakarna på spritbutikerna och stal 61.500 liter sprit och 33.000 liter öl. Sedan attackerade den berusade mobben alla butiker som de kunde hitta, och enligt uppgift satte de eld på spårvagnar. Den lokala polisen stod maktlös inför de tusentals upploppsmakarna. Så småningom, efter en natt av totalt kaos, upplöstes situationen.
Sammanlagt 564 företag skadades, 207 butiker plundrades och över 2.600 fönster krossades. Oroväckande nog inträffade även dödsfall, då två marinsoldater och en polis dödades under nattens kaos.

"Massorna var mer berusade av Victory än av alkohol!"

Ovan ATS-kvinnor och amerikanska soldater firar VE-dagen på Trafalgar Square

En man och hans dotter uppmärksammar VE-dagen i Paris

Ovan Grannar i Clapham Common, London, ordnar en gatufest

Rätt Den pågående ransoneringen lyckades inte dämpa humöret

Läs mer om VE-dagen i nummer 89 av Allt om historia via vårt digitala arkiv

Återuppbyggnad
Hiroshima

Åttio år efter att atombomberna släpptes över Japan är återuppståndelsen av en av dess städer fortfarande anmärkningsvärd

"Regeringen gjorde återuppbyggnaden av Hiroshima till ett nationellt uppdrag som representerade början på ett nytt Japan"

Det återstod inte mycket av stadskärnan, september 1945

Återuppbyggnad av Hiroshima

Wom du promenerar runt i Hiroshima idag kommer du att se en modern, livlig metropol. De breda huvudgatorna och höghusen vittnar om en stad som präglas av industri och kommersiell framgång. På vissa ställen är det svårt att tro att staden för 80 år sedan decimerades av en atomexplosion. Men Hiroshima håller fast vid detta arv och från de första dagarna efter detonationen har staden stakat ut en ny väg. Den har siktet inställt på en ny framtid samtidigt som den öppet bär några av sina ärr som en levande påminnelse om den förstörelse mänskligheten kan tillfoga sig själv.
Bomben
Klockan 8.15 den 6 augusti 1945 släpptes en atombomb, kallad Little Boy, över Hiroshima av ett tungt bombplan av typen B-29 Superfortress från United States Air Force, kallat Enola Gay. Den detonerade 580 meter ovanför staden och dödade omedelbart mellan 60.000 och 80.000 människor, med en slutlig dödssiffra på 135.000 på grund av skador, strålningssjuka och andra effekter (ungefär en tredjedel av den 420.000 stora befolkningen). Några dagar senare, den 9 augusti, fälldes en andra atombomb över Nagasaki.
Hiroshima valdes som de allierades primära bombmål eftersom det var hemvist för den japanska andra armén och därför ansågs vara en stor militär tillgång. Dess historia går tillbaka till byggandet av Hiroshimas slott (1589) och staden som byggdes upp runt det. Det var inte förrän moderniseringen under Meiji-restaurationen, från 1868, som investeringar i området gjorde att staden växte till en stad. Den blev då en administrativ knutpunkt och garnison för den japanska armén. Hamnen gjorde den också till en viktig plats för landets flotta, medan en tågförbindelse direkt till Tokyo gjorde den användbar för truppförflyttningar. Staden fungerade till och med som landets huvudstad under det första kriget mellan Kina och Japan (1894-95).
Allt detta betyder att Hiroshima var en väletablerad, historisk stad med stor kulturell, ekonomisk och militär betydelse innan atombomben släpptes. Mer än 10 kvadratkilometer av staden jämnades med marken av detonationen och de efterföljande bränderna. Cirka 90 procent av Hiroshimas byggnader, varav många var byggda av trä som var vanligt i Japan, brändes eller totalförstördes inom de första 30 minuterna. Endast en handfull betongkonstruktioner lyckades stå emot den enorma explosionen och den efterföljande eldstormen.

Denna karta visar den del av staden som brann och hur långt de strukturella skadorna nådde

Det röda klotet på denna bild från Hiroshima Peace Memorial Museum visar var Little Boy detonerade

Bilder © Alamy, Getty

Tidslinje för återuppbyggnad

Hur staden reste sig ur askan i elden

Hiroshima är idag en stad i förvandling

Ett snabbt svar
Trots blodbadet började försöken att få staden på fötter igen nästan omedelbart. Strömmen började komma tillbaka till delar av Hiroshima den 7 augusti, dagen efter bombningen, och de flesta kvarvarande hem hade fått tillbaka elen i november 1945. Vissa viktiga transformatorstationer hade endast fått mindre skador och kunde repareras relativt snabbt. Återhämtningsarbetet var delvis möjligt tack vare att människor från närliggande städer riskerade sina liv för att hjälpa till. Tågtrafiken fortsatte att gå in och ut ur staden för att föra in frivilliga och viktig hjälp, och den första prioriteringen var att återansluta el- och vattenförsörjningen för att säkerställa att viktiga tjänster fanns tillgängliga.
Chockvågen från bomben hade skadat vattenledningarna svårt, och uppskattningsvis 80 procent av stadens vatten försvann på grund av läckage. Många människor använde sig av flodvatten, men detta skulle ha förorenats omedelbart efter atomexplosionen, vilket medförde stora hälsorisker. Nya brunnar och pumpar anlades för att komplettera försörjningen medan reparationerna av rörnätet pågick.
Den här typen av logistiska problem var det största bekymret, till och med mer än radioaktiviteten, som snabbt avtog. Att hantera krisen och organisera människor var avgörande, men av kommunstyrelsens 1.000 anställda var det bara 80 som kunde inställa sig för tjänstgöring efter explosionen. Fjorton av Hiroshimas 16 sjukhus hade förstörts, 198 sjukhusläkare var döda och 1.654 av 1.780 legitimerade sjuksköterskor hade också gått förlorade.
Tack vare överlevande och frivilliga från närliggande städer upprättades dock cirka 99 sjukvårdsstationer i Hiroshima inom 24 timmar efter bombningen och ytterligare 240 etablerades strax utanför staden. En massiv insats gjordes också för att snabbt begrava de döda för att minska risken för sjukdomar. Trots detta skulle hälsoeffekterna för de överlevande, de så kallade hibakusha, bli en fråga för många år framöver, och cancer var ett långsiktigt hälsoproblem för många.
USA inrättade Atomic Bomb Casualty Commission (ABCC) i november 1946 för att kartlägga hur atombombsexplosionen hade orsakat olika hälsoproblem, såsom cancer, utvecklingsstörningar och andra sjukdomar. ABCC-kontor etablerades i Hiroshima och Nagasaki men erbjöd inte medicinsk behandling - endast bedömning och analys.
Fredens stad
När Japan officiellt hade kapitulerat till de allierade den 2 september 1945 och ockupationen av landet hade inletts, tog återuppbyggnadsarbetet fart. Det brittiska samväldets ockupationsstyrka anlände till Hiroshima 1946 men bidrog inte direkt till återuppbyggnaden - med sitt högkvarter i hamnstaden Kure ansvarade man för viktiga försörjningskedjor. Västmakternas främsta angelägenhet, åtminstone fram till 1948, var den politiska omorganisationen av landet.
Det överlämnades till stor del till invånarna i Hiroshima och resten av landet att bestämma vad som skulle hända med denna historiska stad, och idén om att omforma den från ett militärt centrum till en fredsstad fick snabbt fäste. Redan 1946 tillfrågades medborgarna om deras vision av vad Hiroshima skulle kunna bli. Poeten och fredsaktivisten Sankichi Tōge vann en lokal tävling om en sådan vision med sin idé om ett minnesmärke, ett bibliotek och ett museum på fredstorget, där 40 procent av staden skulle täckas av grönska. Konceptet var populärt, men finansieringen skulle bli en utmaning.
År 1949 antog den nationella regeringen lagen om byggandet av Hiroshima Peace Memorial City, som förespråkade att Hiroshima skulle bli en region i Japan som "symboliserar den mänskliga idén om en uppriktig strävan efter äkta och varaktig fred" Nya finansieringsvägar öppnades upp och statligt ägd mark, inklusive militär mark, gavs till staden.
Regeringen hade gjort återställandet av Hiroshima till ett nationellt uppdrag som representerade början på ett nytt Japan och samtidigt fungerade som en symbol för vad dess folk kunde åstadkomma tillsammans mot stora odds. Staten gav massiva subventioner för att komplettera allt från insamling av bråte till bostadsbyggande. Det var dock inte populärt överallt, eftersom vissa ansåg att prioriteringen av Hiroshima innebar att medel togs från andra platser. Dessutom gav lagen lokala myndigheter stor makt att anskaffa mark och driva på byggandet, vilket i många fall krockade med förhoppningarna hos medborgare vars företag eller hem tidigare hade funnits på dessa platser.
Illegala bostäder, särskilt längs flodstränderna i stadens centrum, var en särskilt knivig fråga. Många av dessa invånare hade förlorat sina hem i bombningarna och hade ingen annanstans att ta vägen. Uppskattningsvis bodde 3.000 personer i detta område och de behövde flyttas till subventionerade bostäder. Arbetet med att bygga fler bostäder tog tid, men gick stadigt framåt. Ett berömt komplex, känt som bostadsområdet Motomachi, hade 1.800 bostäder klara 1949, men skulle inte stå färdigt förrän 1978.
Som Tōge hade tänkt sig byggdes Hiroshimas minnespark för fred i hjärtat av staden med ett museum, en konferenssal och en cenotaf. Minnesparken ritades av arkitekten Kenzō Tange och stod klar i slutet av 1950-talet, liksom återuppbyggnaden av Hiroshimas historiska slott. Minnesparken Park, som anlades precis under den plats där bomben detonerat, hade tidigare utgjort stadens livliga centrum men omgestaltades till ett 122.000 kvadratmeter stort offentligt rum. Att förvandla ett så värdefullt centralt område till en park var en viktig symbolisk del av återuppbyggnaden.
Resten av staden återuppbyggdes genom att förena det bästa från östlig och västlig design. Att återhämta sig från en så förödande attack var unikt för ö-nationen, men århundraden av seismisk aktivitet och andra naturkatastrofer innebar att det fanns en lång tradition av återupplivning och återuppbyggnad. Strukturer var ofta utformade för att kunna restaureras och förnyas av efterföljande generationer. Det fanns faktiskt en plan för att modernisera Hiroshima som skrevs 1919, och vissa invånare tyckte att det mesta av det som återstod av den gamla staden skulle sopas bort helt och hållet. Andra var angelägna om att behålla något från kärnvapenattacken som en påminnelse om vad de hade kämpat med. Idag är det mest framträdande vittnesbördet från bombningen en byggnad som kallas A-bomb Dome, som tidigare var Hiroshima Prefectural Industrial Promotion Hall. Vissa ansåg att det var en ful påminnelse om den smärta som staden hade upplevt, men den erkändes officiellt i Japan 1966 och blev ett av UNESCO:s världsarv 1996. Det är en av endast en handfull platser i staden från 1945 som lämnats i stort sett orörda. Samhällets insatser
Medan regeringen styrde återuppbyggnaden av de offentliga utrymmena och annan egendom, lämnades det till stor del till folket att återuppbygga samhället och den sociala apparaten. Barn som hade evakuerats till landsbygden under kriget återvände nu, men endast ett fåtal skolbyggnader stod kvar. Lokala lärare började hålla skift på morgonen och eftermiddagen för olika grupper så att alla kunde få stöd i undervisningen, och föräldrarna gick samman för att hjälpa till att finansiera dessa insatser.
Dessutom inrättades ett råd av "krigsofferföreningar" för att hjälpa till att hantera distributionen av timmer, spik och glasrutor så att människor kunde bygga upp sina hus igen glasrutor så att människor kunde återuppbygga sina hem när det uppstod brist på varor. Detta råd ordnade också vård för föräldralösa barn och tillhandahöll badhus och kollektiva bostäder. Problemen med livsmedelsförsörjningen blev dock så akuta att regeringen under sommaren 1946 evakuerade cirka 50.000 människor tillbaka till landsbygden och erbjöd livsmedelshjälp i dessa områden.
En särskilt anmärkningsvärd aspekt av Hiroshimas återhämtning är att finansiella tjänster återvände till den sönderbombade staden inom bara några dagar efter bombningen. Personal från Bank of Japan återöppnade sin byggnad, som hade skadats av branden men fortfarande stod kvar, och tillät personal från andra banker att erbjuda tjänster från deras lokaler. På så sätt kunde lån och försäkringar ordnas, vilket gjorde att invånare och företagare kunde börja arbeta med att återuppbygga sina liv mycket snabbare än vad som annars hade varit falletän vad som annars skulle ha varit fallet.
Den ekonomiska återhämtningen i Japan blev också de allierades fokus från 1948, när det kalla krigets oro för kommunistiskt inflytande tog överhanden. Att få den japanska industrin på fötter igen blev en prioritet och Hiroshima, som ett tidigare industriellt kraftcentrum, var redo att ta sin del av ansvaret. Kriget i Korea från 1950 ökade efterfrågan på exportvaror från Japan på ett betydande sätt och önationen fungerade som den viktigaste leveransplatsen för FN-styrkorna i Korea, vilket var ett stort lyft för ekonomin. Detta gjorde också Japan till en viktig militär knutpunkt, vilket innebar att USA i princip garanterade landets säkerhet. År 1958 hade Hiroshimas befolkning redan ökat till 410.000 personer, vilket i sig ledde till fler affärer och större skatteintäkter.
Hiroshima är en stad som återskapats och återfötts. Staden höll sin första fredsfestival på årsdagen av atombombningen 1947 och har hållit den nästan varje år sedan dess, med uppmaningar om kärnvapennedrustning och världsfred. Staden var också värd för det 49:e G7-mötet i maj 2023 och antalet utländska besökare ökade till cirka 500.000 året därpå. År 2024 tog Peace Memorial Museum emot över två miljoner besökare, varav cirka 30 procent tros ha varit från utlandet. Idag uppgår befolkningen i Hiroshima till mer än en miljon.

6 augusti 1945
Atombomben Little Boy släpps av US Air Force och detonerar över Hiroshima.

September 1945
Röda Korset anländer under ledning av dr Marcel Junod och för med sig uppskattningsvis 15 ton medicinska förnödenheter.

April 1946
Planen för återuppbyggnad av Hiroshima godkänns.

Augusti 1949
Lagen om byggande av Hiroshima Peace Memorial City antas av den japanska regering för att finansiera återuppbyggnadsarbetet.

Augusti 1952
Cenotaf till minne av atombombens offer färdigställs.

Augusti 1955
Den första världskonferensen mot atom- och vätebomber hålls i Hiroshima.

Nedan Endast ett fåtal betongbyggnader återstod efter att atombomben detonerat över Hiroshima

9 augusti 1945
Gatuvagnar återupptar delvis trafiken i Hiroshima och hjälper till att flytta människor runt i staden.

December 1945
Mazda återupptar tillverkningen av Batanko, en trehjulig lastbil som är viktig för att transportera förnödenheter runt Hiroshima.

6 augusti 1947
Den första fredsfestivalen hålls i Hiroshima i det som blir Peace Memorial Park.

Oktober 1951
Peace Memorial Boulevard öppnas som ett grönt bälte i hjärtat av staden.

Januari 1953
Hiroshima Atomic Bomb Survivors' Treatment Council bildas för att ta hand om överlevande och tillhandahålla gratis eller subventionerad behandling.

Juli 1966
Stadsfullmäktige röstar för att bevara det som är känt som atombombskupolen.

OVAN TILL VÄNSTER
Samhället samlades för att stödja många behov, såsom utbildning och social välfärd

OVANFÖR MITTEN År 1959 såg affärsdistriktet i Hiroshima ut som vilken annan modern japansk stad som helst

OVAN TILL HÖGER
Detta foto taget 1954 visar hur mycket av staden som snabbt återuppbyggdes

NEDANFÖR A-bombskupolen är en påminnelse i hjärtat av Hiroshima om vad staden har kommit tillbaka från

"Omkring 99 medicinska stationer inrättades i Hiroshima inom 24 timmar efter bombningen"

OVANFÖR Cenotafen för atombombens offer innehåller namnen på alla dem som dog

Ovan, till höger Hiroshimas slott återuppbyggdes 1958

Var Hiroshima radioaktivt?

Varför det var säkert att återvända tidigare än du kanske trodde

Little Boy var en mycket mindre bomb än de kärnvapen som utvecklades under det kalla krigets kapprustning efter 1945. Även om den var mer än tillräckligt kraftfull för att jämna Hiroshima med marken, avfyrade den inte lika mycket radioaktivitet som senare bomber. Människor som befann sig i närheten av explosionen utsattes för mycket höga strålningsnivåer, med varierande mängder exponering längre bort beroende på miljöförhållandena. De som överlevde bombningen drabbades av en rad hemska kort- och långsiktiga effekter av denna exponering, framför allt i form av olika cancerformer som började dyka upp ett par år senare. Vissa barn som tillkommit före bombningen drabbades också av utvecklingsproblem. I en rapport om detta från University of Columbia 2012 drogs slutsatsen att det inte fanns några belägg för uttalade strålningsrelaterade sjukdomar hos barn som tillkommit efter bombningen, vilket visar hur snabbt strålningsnivåerna i den ödelagda staden sjönk.
En viktig faktor i sammanhanget är att bomben inte detonerade på marken utan i luften, där den övervägande delen av strålningen absorberades i atmosfären och spreds. Detta innebar också att neutronaktivering, när icke-radioaktiva material blir radioaktiva när de fångas i en atomsprängning, inte inträffade. Det lilla fysiska material från bomben som landade på marken var mycket giftigt men sköljdes tack och lov bort relativt snabbt av regn. Anmärkningsvärt nog hade strålningen återgått till normala nivåer inom en månad efter bombningen. Det första beviset på detta för invånarna i Hiroshima var att oleanderblommor (kyochikuto på japanska) började växa följande vår och blev den officiella blomman i den återfödda staden.

OVAN TILL VÄNSTER Bara två år efter bombningen var återuppbyggnaden i full gång på många håll

Ovan till höger  Järnverket byggdes om 1951, vilket medförde välbehövliga jobb och investeringar

Nedan År 1949 fanns det fortfarande tecken på skador, men också på massiv ombyggnad

"strålningen hade återgått till normala nivåer inom en månad efter bombningen"

Brott i Blackout London

Skrivet av Callum McKelvie

© Yale

Amy Helen Bell
Amy är historiker vid Huron University, Kanada, och författare till flera böcker om andra världskriget. Hennes bok Under mörkrets täckmantel: Murders in Blackout London är nu ute från Yale University Press och kostar £22.

Under andra världskriget kastades Storbritannien in i mörkret,
var det inte bara de tyska bomberna som civilbefolkningen hade att frukta

In början av september 1939, när Hitlers arméer avancerade genom Europa, började den brittiska regeringen förbereda sig för krig. Ett av orosmomenten var hotet om flygattacker från Luftwaffe - Nazitysklands flygvapen. Tekniken hade utvecklats mycket sedan Zeppelins raider under första världskriget och Luftwaffe hade redan visat prov på sin dödliga förmåga under spanska inbördeskriget (1936-39).
Asom en del av Storbritanniens luftförsvar vidtogs åtgärder på marken för att begränsa effektiviteten i de tyska flygräderna. En av dessa var mörkläggningen, den strikta policyn att släcka allt ljus under nattetid för att göra det svårare för tyska piloter att identifiera sina mål. Men vad regeringen inte hade räknat med var antalet brottslingar som snabbt drog nytta av de nyss mörklagda gatorna.
Historikern Amy Helen Bell har minutiöst undersökt denna period och försökt belysa de många fruktansvärda morden och brotten i sin bok Under mörkrets täckmantel: Murders in Blackout London. "Mitt första doktorsarbete handlade om London Blitzen och undersökte hur civila upplevde den som det första totala kriget mot en osynlig fiende", säger berättar hon berättar hon. "I min forskning stötte jag på ett särskilt fall där en man mördade sin fru och försökte få det att se ut som om hon hade fallit offer för en tysk bomb. Jag visste att det måste finnas många fler liknande fall."

"Vid sidan av tjuvarna och svartabörshandlarna fanns det andra, mycket mer olycksbådande brottslingar
i krigstidens London: seriemördare."

Alla bilder: © Alamy, © Shutterstock

Tblackouten börjar
Tmörkläggningen utlystes den 1 september 1939 - samma dag som nazisternas trupper marscherade in i Polen. Två dagar senare förklarade den brittiske premiärministern Neville Chamberlain högtidligt att Storbritannien nu befann sig i krig. Den 16 oktober inträffade den första av många tyska flygräder. Syftet med dessa räder var tvåfaldigt: de syftade till att förstöra strategiska mål som var avgörande för Storbritanniens krigsansträngningar, samtidigt som de skadade den brittiska civilbefolkningens moral.
Wedan Royal Air Force (RAF) tog till flyget för att bekämpa angriparna och luftvärnskanonerna riktade in sig på fientliga plan från marken, sänkte mörkläggningsåtgärderna Storbritanniens städer i mörker. RAF genomförde en rad tester som visade att även de egna piloterna hade svårt att identifiera landmärken när London var höljt i mörker. Som en följd av detta lämnades gatlyktor släckta, i hemmen användes tjocka mörkläggningsgardiner och bilstrålkastare täcktes med tejp så att endast en tunn ljusstrimma lyste upp vägen.
"Mörkläggningen kommer innan några bombräder faktiskt har ägt rum, den tillkännages till och med innan kriget officiellt har förklarats", förklarar Bell. "Den första effekten av mörkläggningen på det civila livet i London är en enorm ökning av antalet trafikolyckor [1.130 bara i september 1939 jämfört med 544 året innan, enligt Imperial War Museum]. Sedan sker naturligtvis en enorm ökning av egendomsbrotten och, under de följande åren, av brotten på den svarta marknaden."
Cbrottsvågen
Crånarna började dra nytta av krigsåtgärden nästan så snart mörkläggningen hade inletts. En artikel i The Scotsman daterad den 2 oktober 1939, beskrivs hur den första mörka månaden hade inneburit en aldrig tidigare skådad ökning av antalet brott i Edinburgh. The Scotsman uppgav att staden hade "drabbats av en brottsvåg som orsakade avsevärd oro", innan den förklarade att butikerna var måltavlor för "smash-and-grab raiders" som plundrade föremål som "cyklar, konserver, smycken, kläder och andra diverse artiklar".
Dessa brottslingar använde ofta geniala metoder för att undvika att bli fångade. "Tjuvarna kunde förklä sig genom att ta på sig uniformer från flygräddningsledare", säger Bell. "Om de blev upptäckta låtsades de att de röjde undan bombrester, men i själva verket plundrade de butiker."
Ten stränga ransoneringen av viktiga varor som socker, kött, ost och smör, som inleddes i januari 1940, ledde snart till en blomstrande handel på den svarta marknaden. Det kunde vara mycket lukrativt att sälja varor som tidigare varit fritt tillgängliga, men som nu var knappa. Enligt The Guardiankunde gangstern Billy Hill sälja korvskinn för 500 pund per tunna, vilket motsvarar cirka 3 000 pund i dagens penningvärde.
Betta var dock inte allt som polisen hade att hantera och i takt med att kriget fortgick började nya former av brottslighet dyka upp, särskilt i London. "Under andra halvan av kriget, särskilt när amerikanska och andra utländska soldater är på permission i London, sker en enorm ökning av våldsbrotten", förklarar Bell. "Dessa soldater har också vapen och plötsligt börjar fler skjutvapen dyka upp på den svarta marknaden. Resultatet blir en nästan exponentiell ökning av våldet.
"Ett av de fall som verkligen slog mig var fallet Phillip Berry. Han var en brittisk-nigeriansk sjöman som redan hade fängslats för att ha misshandlat sin partner. Han blev vittne till hur en rasistisk holländsk sjöman misshandlade en afroamerikansk soldat och ingrep. Berry riktar en pistol mot sjömannen, och när sjömannen förolämpar honom skjuter han honom till döds. Ursprungligen slog domstolen fast att den holländske matrosens rasistiska språk inte var en laglig provokation. Senare ändrades dock detta och Berrys [döds]dom omvandlades till livstids fängelse. Det är ett fascinerande exempel på krigstidens ångest kring ras."
Tden svartklädda ripparen
Ander krigstidens London fanns det vid sidan av tjuvar, svartabörshandlare och skjutglada soldater andra, betydligt mer ondskefulla brottslingar i farten: seriemördare. "Gordon Cummins är det namn som folk förknippar mest med krigstidens brottslighet", säger Bell. "Han är ett intressant fall. Han är i slutet av 20-årsåldern, är i RAF, har en bra relation med sin fru och en bra relation med sina föräldrar. Han har aldrig varit i allvarliga problem tidigare. Men plötsligt, under loppet av sex dagar, riktar han in sig på och dödar ett stort antal kvinnor."
Ket första offret för Cummins, känd som "Blackout Ripper", hittades på morgonen den 9 februari 1942 då 41-åriga Evelyn Hamiltons kropp hittades i ett skyddsrum. En dag senare hittades Evelyn Oatley i sin lägenhet i Soho, hennes kropp var våldsamt stympad. Under de följande två dagarna dödade Cummins ytterligare två kvinnor: Margaret Florence Lowe den 11:e och Doris Jouannet den 12:e.
Cummins gjorde sedan två misslyckade försök att kräva ytterligare offer och överföll Catherine Mulchany den 12 (strax före mordet på Jouannet) och Margaret Heywood den 13, varvid han lämnade kvar bevis i båda fallen. I sin brådska att lämna Mulchany glömde han sitt RAF-band och efter attacken mot Heywood lämnade han kvar sin gasmask och sin ryggsäck.
Thaversäcken skulle visa sig vara det avgörande beviset eftersom Cummins tjänstgöringsnummer var klottrat inuti den. Han greps den 14 februari och när poliserna genomsökte hans bostad fann de ett antal föremål som han hade tagit från sina mordoffer, en blodfläckad skjorta och spår av damm från det skyddsrum där Hamiltons kropp hade hittats. Den 25 juni 1942 avrättades Cummins av den berömde bödeln Albert Pierrepoint, och Blackout Rippers skräckvälde var äntligen över. Men det fanns andra mördare som fortfarande var verksamma på de mörka gatorna i det mörklagda London..
Police Reaction
Att fånga hänsynslösa brottslingar är svårt nog i fredstid och myndigheternas uppgift blev ännu mer utmanande på grund av kriget. "Metropolitan Police är skyddad [från militärtjänstgöring], folk kan inte värvas ut ur den, men det betyder inte att de inte anmäler sig frivilligt", säger Bell. "Polisstyrkan minskade med flera 100 man, och utöver detta dödades 98 poliser i tjänsten av fienden och 210 skadades allvarligt. City of London-polisen förlorade fyra män i aktiv tjänst under flygräderna."
Ten huvudsakliga lösningen på Metropolitanpolisens personalproblem var att använda sig av First Police Reserve - pensionerade poliser som återanställdes i kåren. Trots detta skulle personalstyrkan i Metropolitan förbli låg under hela kriget och återgick inte till normala nivåer förrän i slutet av 1940-talet.
Den överansträngda poliskåren gjorde sitt bästa för att övervinna sin personalbristen mot bakgrund av den ökande brottsligheten. "De arbetar otroligt hårt", säger Bell. "Om man granskar brottsakter, till exempel fall med försvunna personer, är man oerhört noggrann med detaljerna. Om en kropp har hittats och det inte finns några direkta vittnen, tar de ändå upp så många vittnesmål som möjligt. Så trots uppfattningen att brottsligheten är utom kontroll arbetar de fortfarande otroligt hårt när det gäller mordutredningar."
Tmetropolitan Police hade också ett antal kriminalare som skulle komma att bli särskilt anmärkningsvärda efter kriget. "Många av de utredare som började under kriget blev senare stora namn inom mordutredningar, till exempel Robert Fabian", förklarar Bell. Han är mer känd som "Fabian of the Yard" och skulle så småningom nå rang av superintendent och är mest ihågkommen som den kriminalare som utredde "häxmordet" på Charles Walton i februari 1945.
Ffter sin pensionering 1949 blev Fabian ett välkänt namn. Han skrev ett antal böcker om sina bedrifter som senare blev till en populär TV-serie Fabian på gårdensom sändes 1954-56. År 1956 medverkade han till och med i BBC:s radioprogram Desert Island Discs (där han valde ett paraply som sin lyxartikel) och var gäst i TV-serien What's My Line? 1951 och The Tonight Show med Johnny Carson i huvudrollen år 1971.
Rillington Place Murders
Un av Storbritanniens mest ökända seriemördare är utan tvekan John Reginald Christie, mer känd som mannen bakom de 10 Rillington Place-morden. Christie var aktiv fram till 1953, men det är känt att han mördade sitt första offer, Ruth Fuerst, någon gång i augusti 1943 medan kriget fortfarande rasade. Christie utnyttjade dessutom sin ställning som reservpolis i kriget för att missbruka offrens förtroende. "Han är känd och betrodd i samhället", säger Bell. "Han blir vän med Fuerst och lyckas locka med henne till sitt hus. Väl där stryper han henne."
Bfuerst var dock inte Christies enda offer under kriget. Ett år senare, i oktober 1944, övertalade Christie Muriel Amelia Eady att besöka hans hem där han, efter att ha lurat henne att andas in hushållsgas, våldtog och ströp henne. Båda kropparna begravdes i trädgården på 10 Rillington Place, där Christie bodde på bottenvåningen. Kvarlevorna av Fuerst och Eady skulle inte upptäckas förrän nästan ett decennium senare.
Bedan krigsslutet och fram till mars 1953 dödade Christie ytterligare minst sex personer. Bland dem fanns Beryl Evans, 20 år, och hennes ettåriga dotter Gerladine, som bodde i lägenheten på översta våningen. Tragiskt nog greps maken och fadern Timothy Evans 1949 och avrättades för mordet på Geraldine. Detta fruktansvärda justitiemord skickade inte bara en oskyldig man i döden, utan gjorde det också möjligt för Christie att förbli aktiv i ytterligare fyra år.
Därefter kunde han skörda ytterligare offer, bland annat sin hustru Ethel. Hans skräckvälde tog slut först när han tvingades flytta ut ur sin lägenhet av sin hyresvärd efter att han upptäckts hyra ut den i andra hand till ett annat par. När en hyresgäst i en annan fastighet fick tillstånd att använda det nu tomma köket upptäckte han kvarlevorna av flera av Christies offer gömda i en alkov. En polisutredning fann sedan kvarlevorna av Fuerst och Eady begravda i trädgården. Christie avrättades den 15 juli 1953.
In Storbritannien inleddes 1965 processen med att avskaffa dödsstraffet för mord, och 1969 avskaffades det formellt. Efter en lång kampanj från Evans familj för att få hans dom upphävd, avslog domarna 2004 deras överklagande, men förklarade att Evans nu skulle betraktas som oskyldig till båda morden. Domare Collins sa: "Det material som lagts fram för oss övertygar mig om att Timothy Evans verkligen bör betraktas som oskyldig till de anklagelser som han dömdes för." Han tillade att "ingen jury kunde ha dömt honom för mordet på hans hustru".
Iin i ljuset
Onder den 3 april 1945, nästan sex år efter att den inleddes, hävdes slutligen mörkläggningen. Dessförinnan, med början i september föregående år, hade regeringen godkänt att man i vissa områden övergick till "dim out". Detta innebar att fler lampor än tidigare år fick användas, men fortfarande med kraftiga restriktioner. Lättnaderna i restriktionerna försvårades dock av tidningsartiklar som felaktigt antydde att mörkläggningen skulle hävas helt.
Tblackouten har blivit en del av vår nostalgiska bild av andra världskrigets hemmafront i Storbritannien, en del av den mytomspunna "Spirit of the Blitz" som vi såg så många referenser till under den senaste coronapandemin. Men den verkliga mörkläggningen var fylld av faror, inte bara från tyska bomber utan också från tjuvar, plundrare och seriemördare som utnyttjade mörkret. Så nästa gång du upplever en egen mörkläggning, tänk på befolkningen i krigstidens London som tog skydd inte bara från hotet från obevekliga tyska flygräder utan också från de brottslingar som lurade i mörkret.

Ovan Under hela andra världskriget utsattes London för mörkläggningsrestriktioner varje natt
Ovan till höger Huvudstaden var 71 gånger måltavla för Luftwaffe under konflikten
Nedan Robert Fabian (till höger) med bödeln Albert Pierrepoint. Fabian var en berömd inspektör vars karriär började under kriget

Under andra världskriget var ett antal massmördare aktiva över hela världen

Vänster Över hela landet använde polisen uppfinningsrika metoder för att förbli synlig under mörkläggningen. I Lancashire bar de vita uniformer

"Metropolitan-styrkans personalstyrka skulle förbli låg under hela kriget och återgick inte till sina normala nivåer förrän i slutet av 1940-talets"

Bruno Lüdke
Tyskland
Även om de flesta av Lüdkes mord begicks före kriget fortsatte han att döda under nazisternas terrorvälde och misstänks ha slaktat mellan 50 och 80 personer. Efter att ha gripits utsattes han för grymma medicinska experiment och dog 1944 vid 35 års ålder. Lüdke var dock mentalt handikappad och vissa har ifrågasatt om han verkligen var ansvarig för morden, eller om han kan ha tvingats av myndigheterna att erkänna brott som han inte begått.

Leonarda
Cianciulli
Italien
När Cianciulli hörde nyheten om att krig hade brutit ut blev hon som många andra mödrar livrädd för att hennes son skulle bli inkallad till strid. Cianciulli trodde dock på häxkonstens kraft. Hon dödade tre kvinnor och använde deras blod för att göra tekakor, sedan smälte hon ner kroppen av sitt sista offer för att göra tvål i tron att dessa ohyggliga människooffer skulle rädda hennes son. Hon erkände sina brott först när misstankarna föll på honom.

dr Marcel Petiot
Frankrike
När andra världskriget började misstänks dr Petiot redan ha begått ett antal mord. I Paris började han erbjuda hjälp till judar som ville fly från staden, injicerade sedan gift i dem och stal deras pengar och värdesaker. Efter att han gripits 1944 hittades 30 kroppar gömda i hans hem, och under rättegången erkände han ett 60-tal mord. Redan då misstänkte man att han var ansvarig för ännu fler.

Eddie Leonski
Australien
Leonski, känd som Brownout Strangler, var en amerikansk soldat baserad i Melbourne, Australien, från 1942. Under kriget tillämpade staden inte fullständiga mörkläggningar utan sänkte istället spänningen, vilket ledde till "dim-outs" som också kallades "brownouts". Under maj 1942 ströp Leonski tre kvinnor innan han blev gripen. Hans rättegång ägde rum enligt amerikansk militärlag och han dömdes till döden, avrättningen ägde rum den 9 november 1942.

Paul Ogorzow
Tyskland
Ogorzow var en seriemördare och våldtäktsman som fick smeknamnet S-Bahn-mördaren för sin vana att använda S-Bahn där han arbetade för att attackera sina offer. Han utnyttjade de mörklagda tågvagnarna för att ge sig på kvinnor som reste ensamma och som inte misstänkte att en uniformerad järnvägsanställd närmade sig dem. Efter att ha gripits 1941 erkände han åtta mord, sex mordförsök och 31 sexuella övergrepp.

Alla bilder: © Alamy, © Getty Images, © Shutterstock

Vänster Seriemördaren John Christie mördade sina första offer under andra världskriget
Ovan Christie lämnar domstolen efter sin fällande dom
Nedan Gordon Frederick Cummins, Blackout-mördaren

"Den 23 april 1945,
nästan sex år efter att det började,
hävdes äntligen mörkläggningen"

Rätt Innan andra världskriget ens hade tagit slut använde amerikanska lågbudgetfilmer som den här thrillern från 1943 mörkläggningen som miljö

Hur slaget om Storbritannien ledde direkt till blixtkriget

Efter att de brittiska styrkorna 1940 evakuerats från Dunkerque i Frankrike började Tyskland förbereda sig för en invasion av Storbritannien. För att lamslå fiendens försvar försökte nazisterna vinna luftherravälde och under sommaren 1940 inledde de attacker mot sjöfart och kustmål på Storbritanniens sydkust, innan de riktade in sig specifikt på RAF. Men det tyska överkommandots beslut den 7 september att fokusera sina flygattacker på London gav RAF den tid man desperat behövde för att återhämta sig och till slut slå tillbaka Luftwaffe. Nazisternas ihållande bombräder mot London och andra större städer dödade tusentals människor och orsakade omfattande skador - men lyckades inte knäcka civilbefolkningens moral.

Brott &

Straff

Brott och straff

Ilustration: Joe Cummings

Upptäck gängen som lurade längs de mörka gränderna på 1919:e århundradets Storbritannien

Skrivet av Dr Michala Hulme

Viktoriansk underjordisk värld

On 23 April 1892 låg den 16-årige William Willan och hans gäng och väntade på Peter Kennedy, en rivaliserande gängmedlem, utanför kvarnen där Kennedy arbetade. Wär Kennedy såg dem försökte han fly men blev snart jagad av ett dussin ungdomar beväpnade med provisoriska vapen. Willan var en scuttler, ett ungdomsgäng som hade terroriserat arbetarklassdistrikten i Manchester och Salford och satt de styrande myndigheterna på prov i över två decennier. Namnet "scuttlers" var ett samlingsbegrepp för dessa våldsamma råskinn. De enskilda gängen fick namn efter de vägar de bodde på. Med hjälp av vapen som spikförsedda träbitar, trasiga flaskor, bälten och knivar slogs gängen främst om territorium och flickor.

Dr Michala Hulme
Michala är en prisbelönt historiker och släktforskare som specialiserat sig på den viktorianska eran. Ett särskilt fokus är hennes hemstad Manchester, efter att ha författat En dyster almanacka om Manchester och Blodig brittisk historia: Manchester. Hon har gjort över 80 framträdanden i media och är för närvarande verksam vid University of Birmingham.

topp Tjugoårige William Brooks greps 1890 och påstods vara medlem i en liga i Salford

OVAN År 1892 ställdes skrotaren William Willan inför rätta för mordet på Peter Kennedy vid Manchester Assizes. Byggnaden skadades svårt under blixtkriget och revs senare

Willans gäng hade varit indraget i en bitter fejd med ett rivaliserande gäng i över en månad före denna konfrontation. Några veckor tidigare hävdade han att han hade blivit attackerad av en av Kennedys allierade, vilket fick honom att nu hämnas genom att hugga Kennedy i sidan. Efter att ha utdelat det dödliga hugget torkade Willan bort blodet från kniven och överlämnade den till en medbrottsling, och gruppen flydde från platsen. Kennedy överlevde i åtta dagar efter knivhugget innan han avled av sina skador, vilket ledde till att Willan greps och ställdes inför rätta.
Willan hade titeln King of the Bradford Street Scuttlers - en hedersbetygelse för en scuttler som hade visat sig vara en orädd ledare och skicklig slagskämpe. För dessa unga gängmedlemmar var lojaliteten djup; de såg varandra som en familj, med en hårdför King of Scuttlers vid rodret, som försvarade dem mot rivaliserande gäng, myndigheter och polis.
Senare under 1892 ställdes Willan och två medbrottslingar inför rätta för mordet på Kennedy i Manchesters midsommardomstol. Trots hans "bittra snyftningar" under hela rättegången var juryn oberörd och överlade i drygt en timme innan de fann honom skyldig till mord. Willan dömdes till döden, medan hans två medåtalade frikändes. När domaren tog på sig sin svarta mössa vädjade Willan förtvivlat: "Åh, herre, gör det inte, jag är bara 16 år." Hans fällande dom och straff underströk gängvåldets brutala verklighet och myndigheternas pågående kamp för att lossa gänggängens blodiga grepp om Manchesters gator.
Så snart domen hade meddelats började familjen försöka få den omvandlad. De skaffade sig en advokat och startade en namninsamling som samlade över 4.000 underskrifter.
De lyckades och Willans willans dödsdom omvandlades till livstids straffarbete. Åtta år efter att han dömts gick inrikesministern med på att släppa honom på licens.
En av de tidigast registrerade scuttler-incidenterna inträffade 1875 när en grupp kvinnliga gängmedlemmar började terrorisera Salfords gator. Trots polisens ansträngningar - bland annat genom att sätta in civilklädda poliser - intensifierades attackerna bara. Mellan 1888 och hösten 1890 dokumenterade lokalpressen 42 scuttler-fall, vilket belyste myndigheternas växande kamp för att kontrollera dessa våldsamma gäng.
Straffen för dem som befanns skyldiga varierade stort, från två månaders fängelse och 5 pund i böter för vanlig misshandel till sex månader för attacker mot en polis och straffarbete för allvarligare brott som dråp. Den 5 februari 1887 var den 18-årige Joseph Brady, en ökänd scuttler, ute och drack med två kvinnor när en konfrontation utbröt med en rivaliserande gängmedlem. Även om deras bråk snabbt avbröts eskalerade spänningen. Senare samma kväll stormade Bradys motståndare, däribland en skytt vid namn Owen Callaghan, in i hans hem och knivhögg honom till döds. Vid den efterföljande rättegången dömdes Callaghan för dråp till 20 års straffarbete. Men sådana långa straff avskräckte inte från våld från skyttar. Detective Jerome Caminda, som ägnat en stor del av sin karriär åt att bekämpa scuttler-aktiviteter, observerade att fängelsestraffet ofta upphöjde dessa brottslingar till "hjältestatus" bland sina kamrater. Caminda, liksom många andra, efterlyste strängare straff, till exempel kattpiskan. Kattpiskan, som också kallades "cat-o'-nine-tails", bestod av nio knutna snören, eller "svansar", och fick sitt namn eftersom den lämnade ärr som liknade kattklor.
Medan Manchester och Salford brottades med scuttlers, var Liverpool mitt uppe i sin egen kamp mot en grupp som tidningarna kallade High Rip Gang. Detta gäng, som var verksamt i Vauxhall-området i staden under 1880-talet, var förmodligen ännu mer brutalt och beräknande än scuttlers i sitt modus operandi.
High Rip-gängets första rapporterade ledare var den 17-årige Michael McLean, och 1884 stod han och hans gäng åtalade för ett brutalt, oprovocerat överfall på den 24-årige spanske sjömannen Exequiel Rodriguez Nunez. En kylig januarikväll, strax efter klockan tio, var Nunez på väg tillbaka till sitt fartyg när McLean och fyra medbrottslingar överföll honom. De sparkade ner honom på marken och slog honom upprepade gånger med bälten. Trots att Nunez kämpade sig upp och försökte fly blev han till slut tillfångatagen. I en fruktansvärd händelseutveckling knivhögg McLean och en medgärningsman vid namn Duggan Nunez tre gånger. Ett av slagen skar av en artär nära hans hals och han blev dödligt skadad.
McLean och hans gäng tog ingen hänsyn till kön i sina våldsamma övergrepp och de visade en uppenbar oräddhet mot polisen. Under en beryktad incident, när McLean greps för att ha överfallit en kvinnlig hyresvärd och stulit hennes väska med pengar, högg han en polisman med sådan kraft att bladet skar genom hans arm ända in till benet. Denna handling underströk gängets hänsynslösa förakt för myndighetspersoner.
McLean och hans medbrottslingar greps så småningom för mordet på Nunez. Av de fem åtalade männen var det bara McLean och Duggan som ställdes inför rätta, och efter en utdragen rättegång befanns båda skyldiga och dömdes till döden genom hängning. Duggan blev senare benådad, men inrikesministern såg inga skäl till att sänka McLeans straff och han avrättades på Kirkdale Gaol den 10 mars 1884. Sedan 1868 hade avrättningar skett i enrum, men pressen rapporterade ändå ivrigt om detaljerna. De noterade att McLean "gick stadigt fram till schavotten", där han höll ett kort tal där han förklarade att han var oskyldig. Därefter band bödeln fast hans ben, justerade hans vita mössa och öppnade falluckan. McLean föll tre meter mot sin död och dog ögonblickligen i snaran.
Efter avrättningen strömmade petitioner in till inrikesministerns kontor efter chockerande avslöjanden om bödeln, mr Binns. Det avslöjades att han hade anlänt till fängelset i ett "oförmöget" tillstånd. Fängelsedirektören bekräftade att bödeln verkligen var berusad när han kom till fängelset, men att han ändå lyckades genomföra avrättningen "på ett ganska tillfredsställande sätt". Denna oroande information väckte upprördhet och gav upphov till allvarliga frågor om avrättningsprocessens integritet.
Medan Willans nära avrättning ingav en känsla av rädsla bland skyttarna och underblåste farhågorna för att de skulle hamna på schavotten, hade avrättningen av McLean ingen större inverkan på den kriminella verksamhet som bedrevs av gängen i Liverpool. I själva verket gjorde den ingenting för att avskräcka unga pojkar från att söka medlemskap i det våldsamma gänget. En lokal arbetsgivare rapporterade att flera hamnarbetare hade informerat sin förman om sina avsikter att sluta och gå med i High Rip Gang, och gruppens ryktbarhet växte tack vare dess ständiga inblandning i en lång rad brott som knivhuggningar, utpressning, inbrott och vägrån. I High Rip Gang ingick, precis som i scuttlers, även kvinnor, som ofta fungerade som spejare och lockbeten för sina manliga kollegor. Ingen verkade gå säker från gängets räckvidd - de stal från sina grannar och attackerade kvinnor, vilket underströk deras skamlösa förakt för samhället.
Den verkliga omfattningen av deras brott kommer aldrig att bli känd eftersom de allra flesta inte anmäldes, till stor del på grund av att allmänheten fruktade repressalier om de talade med polisen. I lokalpressen rapporterades att många poliser hade avlägsnats från sina arbetsplatser på grund av hot mot deras liv, vilket belyser den genomgripande atmosfär av hot och laglöshet som präglade staden.
På 1890-talet hade rapporterna om High Rip-brott i Liverpool nästan försvunnit, och det skulle ta ytterligare ett decennium innan scuttler-aktiviteten minskade på samma sätt. En kombination av hårdare straff för de dömda, anläggande av nya spelplaner och bildandet av ungdomsorganisationer som Boys' Brigade, Scouts och boxningsklubbar skapade positiva utlopp för ungdomar att kanalisera sin energi. Dessa initiativ spelade en avgörande roll för att stävja gängaktiviteten, vilket i slutändan ledde till att dessa våldsamma grupper försvann.
Birmingham berättar dock en annan historia. I början av 1900-talet brottades staden fortfarande medmed hänsynslöst våldsamma gatugäng. Under de senaste 30 åren hade Birmingham plågats av våldsamma ungdomsgrupper från arbetarklassen som kallades "slogging gangs", en term som härstammar från ordet "slogger", som beskrev någon som slog hårt. År 1895 hade dessa "slogging gangs" börjat kallas Peaky Blinders. Tillsammans kallade de sig Peakies och skulle komma att bli ett av de mest ökända gatugängen i England och lämna ett bestående avtryck i stadens historia.
Varje gäng hade en distinkt stil som skilde dem åt. High Rips hade sina karakteristiska Bucko-kepsar, medan scuttlers var kända för sina byxor med klockad botten, läderbälten som fungerade som vapen och smalspåriga träskor med utskurna mönster på tårna. Peakies utmärkte sig med sina ikoniska kepsar, som satt över ena ögat och kompletterades med en "noggrant tränad hårlock" över det andra. De bar också halsduk och hade, precis som scuttlarna, stora byxor med klockad botten. Namnet Peakies härstammar från deras huvudbonad - en toppig keps som enligt folktron dolde en rakkniv som användes mot deras fiender.
I början gjorde sig dessa gäng kända för inbrott, småstölder, överfall och våldsamma rån. De mer organiserade och ambitiösa grupperna ägnade sig också åt beskyddarverksamhet och pressade lokala företag på pengar lokala företag i utbyte mot trygghet och säkerhet. Underlåtenhet att lyda resulterade ofta i brutala repressalier, inklusive attacker mot affärslokalerna eller, i vissa fall, överfall på ägarna själva. År 1939 berättade den legendariske cirkusdirektören Pat Collins om sin egen erfarenhet av Peaky Blinders och avslöjade att de hade hotat honom och krävt betalning för att undvika att hans stall skulle attackeras. I motsats till den populära uppfattningen att han hanterade dem med hjälp av en knogjärn, sa Collins att han aldrig tog till våld. Istället anlitade han poliser under täckmantel för att övervaka hans mässor och stävja all gängrelaterad verksamhet.
Även om Collins sökte skydd hos polisen är det viktigt att notera att Peaky Blinders hade en ökänd historia av att attackera brottsbekämpande tjänstemän. En ökänd medlem, Thomas Walters, dömdes till fem års straffarbete för att ha knivhuggit en poliskonstapel i ryggen efter att ha blivit utkastad från en teater. År 1901 dömdes gängmedlemmarna Joseph Adey, John Davis och George Fowler till 15 års straffarbete för dråp på konstapel Gunter. Trion attackerade honom brutalt med tegelstenar, varav en träffade honom i pannan, och tragiskt nog avled Gunter av sina skador tre månader senare, vilket understryker gängets våldsamma natur och deras vilja att konfrontera auktoriteter.
Samtidigt som Adey, Davis och Fowler påbörjade sina långa fängelsestraff, avtjänade en av Storbritanniens mest ökända gangsterbossar sitt eget. William "Billy" Kimber, som porträtteras som Thomas Shelbys rival i BBC-serien Peaky Blindershade just avtjänat ett tvåmånadersstraff för överfall på en polis. År 1904 hade Kimber samlat på sig en besvärande lista med domar som omfattade stöld, butiksinbrott, misshandel, spelbrott och offentlig berusning. Hans ökända rykte och kriminella bedrifter stärkte hans ställning i den undre världen och gjorde honom till en viktig person i Birminghams gängbrottslighetshistoria.
Kimber föddes i Birmingham 1882 och var son till William Kimber och Catherine Farrell. Tillsammans med sina bröder Joseph, Harry och George hamnade han på fel sida om lagen redan i unga år. Kimber började med småbrott och blev så småningom rikskändis som ledare för Birmingham Boys, ett ökänt kriminellt gäng som opererade på travbanor över hela landet. Hans förmåga att manipulera spelvärlden och hans djärva taktik befäste hans rykte som en formidabel figur i den kriminella undre världen.
Vid den här tiden var galoppbanorna ett enkelt och lönsamt mål för gängen. Med stora summor pengar som bytte händer, i stort sett oreglerad spelverksamhet och minimal polisövervakning blev dessa arenor en magnet för den kriminella undre världen. Kimber och hans bröder inledde sin verksamhet på travbanorna med att stjäla vinnande spelkuponger och växla in dem. Det dröjde dock inte länge förrän de utökade sin verksamhet till att omfatta illegal vadslagning, beskyddarverksamhet och organiserade ficktjuvar. Deras ficktjuvar navigerade skickligt genom de livliga folkmassorna och riktade in sig på rika galoppbesökares kontanter och värdesaker, vilket gjorde galoppbanan till en lukrativ lekplats för Kimbers expanderande kriminella imperium.
Under mellankrigstiden blev kapplöpningsbanorna till brännpunkter för häftiga gängrivaliteter. De flesta gängen höll sig till travbanor i sina egna distrikt, men ambitiösa ledare som Kimber försökte expandera utanför West Midlands. Efter första världskriget etablerade hans gäng en stark närvaro på kapplöpningsbanor i London och i södra England. Dessa arenor var emellertid också ett utmärkt område för gängledaren Charles "Darby" Sabini och hans bröder, som drev en Londonbaserad organisation med italienskt ursprung. Bland Sabinis nyckelmedarbetare fanns Alfred Solomons, en fruktförsäljare i Covent Garden som senare porträtterades av Tom Hardy i Peaky Blinders. Den bittra rivaliteten mellan Kimber och Sabinis skulle komma att bli legendarisk och blev upptakten till en brutal maktkamp om kontrollen över dessa lukrativa travbanor.
En av de tidiga sammandrabbningarna mellan de rivaliserande gängen utbröt på Greenford Park i London. Darby Sabini, som tyckte att Kimbers män tog sig friheter, konfronterade dem med en pistol och uttalade ett tydligt hot. Spänningen eskalerade och vid ett senare möte i Plumpton möttes över 300 medlemmar av Sabini-gänget och Birmingham Boys för att hämnas. Den våldsamma konfrontationen ledde till att flera personer skadades, men anmärkningsvärt nog dödades ingen. Budskapet var dock tydligt: rivaliteten hade nu utvecklats till ett fullskaligt krig.
I ett försök att desarmera det begynnande kriget gick Kimber med på ett möte i Darby Sabinis hus, där även Solomons deltog. När männen drack uppstod spänningar och upphettade ord eskalerade snabbt till ett slagsmål. Senare samma kväll fann en polis Kimber liggande medvetslös på en väg i Kings Cross. Han fördes till sjukhus där läkarna upptäckte att han hade blivit skjuten och att en kula satt fast strax under hans vänstra lunga. Dagen därpå överlämnade Solomons sig själv till den lokala polisstationen och hävdade att han hade skjutit Kimber "av misstag". Enligt Solomons hade skottet gått av när de kämpade mot varandra under slagsmålet, och Solomons försökte ta Kimbers vapen.
Vid den efterföljande rättegången följde Kimber gangsterkoden och vägrade att hjälpa polisen genom att bekräfta att Solomons var den som sköt. Istället insisterade han på att han inte hade sett gärningsmannens ansikte. Kimber tog dock tillfället i akt att fördöma användningen av vapen, förklarade att de var verktyg för "fegisar" och sa att han "hellre skulle skjuta skallen av mig själv än att använda ett vapen mot någon" Kimbers vägran att vittna var en av de faktorer som ledde till att Solomons frikändes.
År 1924 ställdes dock den 32-årige Solomons inför rätta igen, denna gång anklagad för det olagliga mordet på Barney Blitz, en bookmakers runner för Birminghamligan, på Eden Club. Som ett tecken på solidaritet finansierade det judiska samfundet hans försvar. Solomons befanns i slutändan skyldig till dråp och dömdes till tre års straffarbete.
I slutet av 1920-talet hade Kimbers inflytande minskat i takt med att rivaliserande gäng började dominera det kriminella landskapet. Han flyttade med sin familj till Englands sydvästkust, tog avstånd från gänglivet och avled så småningom 1942 vid 60 års ålder.
Sabini-gänget behöll dock en hänsynslös kontroll över sin kriminella verksamhet under hela 1930-talet. I samband med andra världskrigets utbrott 1939 internerades Darby Sabini och andra italienska medlemmar av gänget som "fientliga utlänningar", vilket innebar ett hårt slag mot deras makt. Vid krigsslutet 1945 hade nya kriminella grupper tagit över kontrollen och Sabinis inflytande hade i det närmaste försvunnit försvunnit. Darby Sabini levde ett lugnt liv efter sin frigivning och avled 1950. Både Kimbers och Sabinis fall markerade slutet på en blodig era i Storbritanniens gänghistoria, och deras en gång så mäktiga imperier övertogs av rivaliserande kriminella fraktioner.

Med en stadig promenad till schavotten förklarade McLean att han var oskyldig innan bödeln öppnade falluckan

RÄTT I slutet av 1800-talet användes kattpiskan ofta för att straffa personer som dömts för olagliga gängrelaterade aktiviteter
nedan till vänster En tidig bild av Kirkdale Jail, där Michael McLean avrättades 1884 för det brutala mordet på Exequiel Rodriguez Nunez

längst till höger Club Row Market i Spitalfields i östra London, ca 1910. Området var ökänt för gängrelaterad brottslighet
längst ner till höger Överfall och våldsamma rån var vardagsmat i det viktorianska England

längst till vänster En belöningsaffisch som letade efter ficktjuvar som hade rånat en William Taylor i Birmingham
till vänster En gravyr från 1872 av fångar i Newgate, London, av Gustave Doré
nedan Gängkriget i London gav gott om material för tidningarna

Det var inte bara gängen som var en fara i 1800-talets Storbritannien...

torsomorden i thames

Mellan 1887 och 1889 (även om morden kan ha börjat tidigare) drogs kvarlevorna av minst fyra kvinnor upp ur Themsen i London. Kropparna hade styckats, och andra delar hittades runt om i staden. Endast ett av offren identifierades - Elizabeth Jackson - som var gravid vid tidpunkten för sin död. Polisen som utredde morden trodde att gärningsmannen hade medicinsk kunskap, men ingen greps någonsin.

mordet på eliza grimwood

Det brutala mordet på Eliza Grimwood lämnade ett bestående intryck på dem som fick höra talas om det, inte minst författaren Charles Dickens. Grimwoods kropp hittades den 26 maj 1838 i hennes hem på Wellington Terrace i London. Hon hade fått flera knivhugg och halsen hade skurits av. Enligt uppgift var väggarna täckta av blod. Dickens var kriminalreporter vid den här tiden och skildrade händelsen i Oliver Twist när Bill Sikes mördade Nancy. Grimwoods mördare hittades aldrig.

pimlico
mysterium

Den 31 december 1885 dog Edwin Bartlett och obduktionen visade att han hade kloroform i magen. De huvudmisstänkta var hans fru Adelaide Bartlett och pastor George Dyson, mannen som hon hade inlett en affär med och som nyligen hade köpt kloroform. Men i rättegången frikändes de från mord och självmord föreslogs som dödsorsak. Den British Medical Journal granskade fallet på nytt 1994 men kunde inte kasta ytterligare ljus över dödsfallet.

mordet på charles bravo

Charles Bravos mystiska död 1876 förbryllade både polis och medicinska experter. Bravo, som var vid god hälsa, började långsamt förtvina och inom några veckor var han död. Dödsorsaken tillskrevs en kemikalie som kallas antimon, som kan vara giftig och fungerar på liknande sätt som arsenik. Han kan ha blivit förgiftad avsiktligt, men några avgörande bevis hittades aldrig. Kriminalförfattaren Agatha Christie studerade fallet flera år senare, men lyckades inte lösa mysteriet.

vänster Denna teckning från den satiriska tidskriften Punch driver med polisens ansträngningar att kontrollera de kriminella gängen
höger Innan professionella polisstyrkor grundades patrullerades gatorna av nattväktare

En mans banbrytande reformer förebådade en ny tidsålder för straffrättskipningen

Sir Robert Peel blev inrikesminister i Storbritannien 1822 och började försöka få kontroll över den kraftigt ökande brottsligheten i landet. En helt professionell polisstyrka föreslogs upprepade gånger, men det fanns ett betydande motstånd mot idén. Många fruktade att ett statligt kontrollerat brottsbekämpande organ skulle användas för att tvinga människor att rätta sig efter regeringens önskemål. Det fanns också farhågor om att upprätthållandet av en sådan organisation skulle leda till högre skatter.
Trots detta antogs Metropolitan Police Act 1829, som skapade Metropolitan Police i London med inledningsvis 3.200 män som anställdes och utbildades till poliser. De kallades Peelers eller Bobbies efter Robert Peel, och den senare benämningen är fortfarande vanlig än idag. Efter vissa inledande framgångar antogs ytterligare reformer för att utöka styrkan i London och ge möjlighet att skapa liknande organisationer över hela landet. År 1851 fanns det 13.000 poliser i England och Wales, och 1856 års County and Borough Police Act gjorde det obligatoriskt med professionella polisstyrkor på heltid.

Ovan Medan galopppubliken njöt av sin dag använde sig organiserade kriminella gäng av ficktjuvar för att ta sig fram genom folkmassorna och stjäla pengar och värdesaker

vänster Att hamna i kriminalitet var inte ovanligt i industrislummen

middlE Vänster En viltvårdare som jagar bort tjuvskyttar från sin mark

mitten höger Denna satiriska teckning från 1827 visar ficktjuvar som arbetar tillsammans för att stjäla från en gentleman

ovan En trägravyr från 1891 av en tjuv som bryter sig in i ett hem

Gänget attackerade honom hänsynslöst med tegelstenar, varav en träffade hans panna - Konstapel Gunter avled av sina skador månader senare

topp De ursprungliga Peaky Blinders: på förbrytarbilder tagna under första världskriget bär männen sina karakteristiska skärmmössor och halsdukar
ovan På 1920-talet använde gäng som Sabinis och Birmingham Boys möten på galoppbanor som en utmärkt plats för att dominera bookmakerbranschen
ovan till höger Fångar på ett fartyg på väg till Australien. Mellan 1788 och 1868 skickades ca 162.000 fångar till straffkolonierna

Rivaliteten hade nu utvecklats till ett fullskaligt krig, där 300 Sabini-män mötte Birmingham Boys

Viktorianerna älskade också sina skräpiga tabloider

Om du trodde att moderna tabloidtidningar och billiga magasin fyllda med mord och elände var ett modernt fenomen, får du tänka om. Några av de bilder du ser i det här inslaget kommer från en 1800-talspublikation som heter The Illustrated Police News - en populär veckotidning som utlovade skandalösa historier med tillhörande snuskiga bilder. Den publicerades första gången 1864 och underhöll sina läsare med grafiska rapporter om de senaste brotten, olyckorna och tragedierna och polisens utredningar av dem.
Illustrerade polisnyheter grundades av Londonförläggaren George Purkess och hämtade sina berättelser från Londons domstolar, men även från andra delar av landet. För maximal dramatisk effekt återskapades huvudnyheterna på förstasidan av ett team av illustratörer. Efter att tidningsskatten avskaffats 1861 började Purkess trycka tidningen som en prisvärd fyra sidors pennyutgåva, som 1897 utökades till 12 sidor och kom att omfatta kändisskandaler, recensioner och sport. Tidningen var oerhört populär bland en publik som ville ha billig underhållning och publicerades fram till 1938.

ovan Poliser från Wolverhampton Borough Police Force, här fotograferade år 1900

Läs mer om det viktorianska livet i nummer 128 via vårt digitala arkiv

Jesse James

USA:s ursprungliga gangster

Jesse James var en orädd laglös och sydstatsgerillasoldat, en politisk ikon tills det ultimata sveket ledde till att han mördades

Skrivet av Tanita Matthews

Jesse Woodson James föddes i Clay County, Missouri, den 5 september 1847 som son till Zerelda Elizabeth Cole och Robert James, en predikant och hampodlare. Han var det mellersta av tre barn till sina föräldrar som var infödda i Kentucky och växte upp i en liten stuga med tre sovrum i "Little Dixie", ett område i västra Missouri som idag kallas Clay County. De vidsträckta slätterna vid Missourifloden erbjöd goda ekonomiska utsikter för hamp- och tobaksodlare som sålde varor till förbipasserande köpmän, som sökte sig till regionen för att hitta bomullsodlingar och arbetare. Robert James var också en respekterad predikant i New Hope Baptist Church och grundade William Jewell College i Liberty, Missouri, 1849. Familjen hade sex slavar - fem små barn i åldrarna två till 11 år och en kvinna i 30-årsåldern.
T1850 års guldrusch lockade många lycksökare västerut, däribland Robert, som lämnade sin familj för Kalifornien i april 1850. Han dog i augusti i kolera och Zerelda blev änka vid 25 års ålder med tre små barn och ett osäkert grepp om deras gård. Zerelda gifte om sig i september 1852 med Benjamin Simms, en rik bonde som var dubbelt så gammal som hon och som ägde mark i Clay County, men paret separerade 1853. Simms dog därefter i början av 1854. Den 12 september 1855 gifte sig Zerelda med den blyge lantläkaren Dr Reuben Samuel. Tillsammans skulle de få fyra barn: Sarah Louisa, John Thomas, Fannie Quantrell och Archie Peyton Samuel.
Historikern och författaren TJ Stiles i sin bok Jesse James: Inbördeskrigets sista rebell att Jesse James uppväxt i ett slavvänligt hushåll innebar att "han från barnsben lärde sig att allt var som det skulle vara, att afroamerikaner var underlägsna och att deras underkastelse var den ofrånkomliga grunden för sydstaternas samhälle".
Hs tidiga erfarenheter skulle utan tvekan ha format hans djupt rotade tro på vit överhöghet och sydstaternas sak. Men det sociopolitiska landskapet i Missouri genomgick stora förändringar innan den unge Jesses jesses ögon i kölvattnet av Kansas-Nebraska-lagen från 1854. Lagen hotade att försvaga Missouris slaveristatus. Spänningarna ökade ytterligare efter Abraham Lincolns val 1860 och sydstaterna, däribland Missouri, bröt sig ur USA för att bilda sitt eget land, Amerikas konfedererade stater, 1861. Medan sydstaterna hävdade att de skyddade sitt sätt att leva såg nordstaterna detta som en upprorshandling, vilket ledde till våldsamheter vid gränsen mellan Missouri och Kansas. När sydstaternas trupper anföll Fort Sumter i South Carolina den 12 april 1861 inleddes inbördeskriget officiellt.
Jesses formativa år skulle ha tillbringats med att bevittna gerillakrigföringen som grep tag i Missouri. Separatisternas "bushwhackers" stred mot unionens styrkor, som till stor del bestod av lokala miliser, så kallade "jayhawkers". Jesses äldre bror Frank anslöt sig till den pro-konfederativa gerillan och följde William Clarke Quantrills befäl. En kväll attackerade och torterade oppositionen Jesses styvfar för att få information om var Frank befann sig. Jesse, som då var en ung pojke, påstås också ha blivit misshandlad i samband med attacken. På våren 1864 gick 16-årige Jesse i sin brors fotspår och anslöt sig till en gerillagrupp ledd av "Bloody Bill" Anderson. Det skulle bli ett beslut som kom att prägla mycket av hans liv och eftermäle.
Jesse första stora prov som sydstatssoldat kom i form av Centraliamassakern den 27 september 1864. Enligt rapporterna tog Andersons grupp 22 obeväpnade unionssoldater från ett tåg och avrättade dem på plats. En tonåring skonades, som förde ordet tillbaka till unionisterna. När 150 män till häst försökte gå till attack var Anderson och hans grupp redo och slaktade, skalperade och styckade nästan varenda soldat. Få överlevde.
Jesse, som ingick i Andersons grupp, fick rykte om sig att vara en orädd och våldsam krigare. Anderson sköts till döds i oktober 1864 i ett bakhåll av prounionistiska gerillasoldater. Jesse valde att följa Andersons löjtnant Archie Clement tillbaka till striden, men vid 17 års ålder sköts han i bröstet när han försökte ge upp efter att ha stött ihop med en unionspatrull utanför Lexington. Medan han återhämtade sig avslutades inbördeskriget den 18 december 1865, då slaveriet officiellt avskaffades. Före detta nordstatare förbjöds att rösta, inneha ämbeten eller arbeta som lärare eller predikanter om de inte svor lojalitet mot unionen.
Confederat. Laglös. Terrorist?
Wäre USA försökte röra sig mot ett mer jämlikt och harmoniskt landskap, var rasismen fortfarande utbredd. Konfedererade gerillasoldater som Clement vägrade att ge sig och fortsatte att utöva påtryckningar på och skrämma republikanska tjänstemän och tidigare unionsledare. Clements gäng riktade in sig på banker, rånade dem som hade stöttat unionen under kriget och dödade människor som var kunder i deras verksamhet. Det är oklart hur många av dessa bankrån som begicks med Jesse, eftersom hans tillfrisknande var en lång och utdragen process.
Oen 13 februari 1866 slog Clements grupp till mot Clay County Savings Association i staden Liberty i Missouri, som ägdes av republikanska före detta milisofficerare. Gruppen kom över 60.000 dollar (värt nästan 2 miljoner dollar i dagens penningvärde) i kontanter och obligationer. En ung, oskyldig tonåring var det enda offret för kuppen. Det är oklart om Frank och Jesse deltog i just den här attacken; vissa har hävdat att Jesse fortfarande var sängliggande och återhämtade sig från sina skador, men tidningar rapporterade att bröderna James troddes ha haft en koppling efter att "ett mycket fint sto" lämnats på brottsplatsen och "identifierats som tillhörande dem".
Tenna sommar slog Clements gäng till mot fängelset i Jackson County (Missouri) för att frita fångar i juni 1866. Enligt uppgift befriade en grupp på "sex eller sju män" två fängslade medlemmar av Quantrills gäng. De St Louis Globe-Democrat rapporterade: "Bushwackers slogs tillbaka, men Henry Bulger, vicesheriffen och fängelsevakten, dödades omedelbart och hans lille pojke skadades allvarligt." Missouris borgmästare hyllade Bulger och förklarade "I går kväll red djävlar i mänsklig gestalt, med mord, förstörelse och avsikt att rycka en meddjävul från lagens makt i sina hjärtan, in i vår stad och spred panik och skräck i varje hjärta som var mänskligt och som de mördade kallblodigt."
Islutet av 1866 sköts Clement ihjäl av delstatlig milis, men hans män fortsatte att utföra bankrån och lyncha nordstatssympatisörer. Jesse blev ökänd i december 1869 efter rånet mot Davies County Savings Association i Gallatin, Missouri. Jesse, tillsammans med Frank och åtta andra män, sköt ihjäl kassören, kapten John Sheets, och trodde felaktigt att han var den milisofficer som hade dödat hans vän och mentor Anderson under inbördeskriget. Den Missouri Republican rapporterade den 17 december 1869 att Jesse "var inblandad i bankrånet i Richmond Missouri 1866 och har ända sedan kriget betraktats som en desperat och farlig person". Jesse blev vida beryktad och stämplades som fredlös, och Missouris guvernör Thomas T Crittenden utlyste en belöning på 5.000 dollar för varje rebell som kunde kopplas till tågrånen och morden.
Jesse ingick en slags allians med redaktören och grundaren av tidningen Kansas City Timesjohn Newman Edwards, som var kavallerist i sydstatsarmén under kriget. Edwards berättelser om Jesse var i viss mån sympatiska; deras allians gjorde det möjligt för den unge laglöse att måla upp sig själv i bilden av en nationalistisk "Robin Hood" och sprida lojal konfedererad propaganda. Edwards publicerade brev från Jesse där han förklarade "Vi är inte tjuvar, vi är djärva rövare. Jag är stolt över namnet, för Alexander den store var en djärv rövare, liksom Julius Caesar och Napoleon Bonaparte." Jesse blev en sydstatsikon som trotsade den federala återuppbyggnadspolitiken. Det finns dock inga bevis för att han donerade eller gav bort stulna pengar.
Anär Jesse och Frank var som mest beryktade bildade de tillsammans med Cole Youngerjames-Younger-ligan. Younger, som var medlem i Franks tidigare sydstatsgerilla ledd av Quantrill, hade med sig medlemmarna Jim Younger, Bob Younger, Clell Miller, Bill Chadwell och Charlie Pitts. Jesse blev den utåtriktade ledaren för gänget, som genomförde en rad bankrån och rån mot diligenser och tåg i Mellanvästern och Texas.
Ijuli 1873 spårade gänget, iklädda Ku Klux Klan-masker, ur ett Rock Island Line-tåg väster om Adair, Iowa, och stal cirka 3 000 dollar (motsvarande 79 000 dollar år 2025). I januari 1874 rånade Jesse och Frank, Cole Younger, Jim Younger och John Younger, en butik i Gads Hill, Missouri, och höll stadsborna som gisslan där inne. De rånade sedan ett tåg och rånade passagerare och kassaskåpet. Dagens kupp gav dem 12 000 dollar (motsvarande 334 000 dollar år 2025) i kontanter. Under hela 1874 slog gänget till mot ett antal tåg och diligenser, och varje gång kom de undan med en stor summa pengar och sina liv. Bröderna James drog sig ofta tillbaka till familjens gård för att ligga lågt.
Tjames-Younger-ligans angrepp på tåglinjerna ledde till ett samarbete mellan Adams Express Company och Pinkerton National Detective Agency för att fånga in och arrestera medlemmarna. Pinkertons nationella detektivbyrås inblandning skulle visa sig vara ett stort misstag när byråns grundare, Allan Pinkerton, som hade arbetat med unionister som bodde nära James-Samuels gård och lokala detektiver, beordrade en razzia i James-Samuels hem. Detektiverna kastade in en provisorisk bomb i gårdshuset och explosionen dödade Jesses åttaårige halvbror och orsakade Zerelda så katastrofala skador att hon förlorade den nedre delen av sin högra arm.
Oursinniga över prisjägarnas agerande samlades före detta konfederationsmedlemmar och lokalbefolkningen för att få delstaten att erbjuda bröderna James och Younger amnesti - lagstiftningen röstades dock ned med knapp marginal. Däremot antogs ett lagförslag som beordrade att guvernörens belöning för att tillfångata rymlingar skulle begränsas för att inte framkalla ytterligare våld för att tillfångata bröderna. År 1875 flyttade Jesse och Frank med sin familj till Nashville, Tennessee, för att undvika nyfikna detektiver.
Thick som tjuvar
Tantalet rån som gänget begick minskade och i september 1876 försökte gruppen genomföra ett bankrån i ett område som låg hundratals mil utanför deras bekvämlighetszon och som för alltid skulle förändra deras liv. National Bank of Northfield, Minnesota, som gänget trodde var en bank som förknippades med stora namn inom det republikanska partiet, utsattes för rånet. Rånet blev en katastrof. Vid 14-tiden gick Frank, Charlie Pitts och Bob Younger in på First National Bank medan Jesse, Cole, Jim Bill och Quell väntade utanför. En man från trakten såg att rånet var på väg att genomföras och slog larm. Invånare i Northfield öppnade eld mot gänget och dödade två av rånarna på plats.
Håväl, resten av gänget fortsatte med rånet. De attackerade och hotade kassören, Joseph Lee Heywood, med knivar och pistoler innan de mördade honom. Invånarna jagade gänget, som hade kommit undan med endast 26,70 dollar i växelpengar. Jesse och Frank flydde tillbaka till Missouri. Cole, Jim och Bob Younger samt Charlie Pitts hamnade i bakhåll och tvingades kapitulera. Pitts dödades i en eldstrid, medan de överlevande bröderna Younger arresterades och skickades i fängelse för mord. James-Younger-gänget hade i stort sett utplånats över en natt, och Jesse och Frank tvingades gömma sig i Tennessee under falska namn.
Tåra år senare återvände Jesse till brottsligheten och Missouri, efter att ha rekryterat fler medlemmar till gänget. Men han kunde se att de nya rekryterna inte var som hans tidigare lojala band av mordiska män - de var inte stridsvana gerillasoldater, de var rebeller utan orsak som i slutändan skulle vända sig mot varandra när de tillfångatogs. Jesse blev misstänksam mot medlemmarna och deras lojalitet.
Te enda två personer som Jesse litade på var bröderna Robert och Charlie Ford. För att få skydd bad han bröderna Ford att flytta in hos honom och hans familj i St Joseph i Missouri, där han levde under pseudonymen Thomas Howard. Utan hans vetskap hade Robert Ford den 13 januari 1882 skakat hand med guvernör Thomas T Crittenden och gjort en överenskommelse. Det var en uppgörelse som potentiellt erbjöd Ford inte bara hans frihet och 10.000 dollar, utan också livslång ryktbarhet som mannen som tvingade landets mest ökända laglös på knä. I flera veckor låg Robert, tillsammans med sin bror Charlie, och väntade på att tiden skulle slå till. Inne i Jesses blygsamma radhus på Lafayette Street i Clay County drog Robert sin pistol och sköt Jesse i bakhuvudet när han rättade till en tavla på väggen, och därmed avslutades ett våldsamt kapitel i Missouris historia.

A Hemligt syskon?

Uppgifter tyder på att bröderna James styvfar kan ha fått ett barn med en slav

Enligt officiella uppgifter kan Dr Reuben Samuel ha fått ett barn utanför sitt äktenskap med Zerelda. Handskrivna folkräkningsuppgifter från James-Samuels hushåll från slutet av 1800-talet visar en ung pojke vid namn Perry Samuel, född tre år efter inbördeskrigets slut. Hans mor uppges vara Charlotte Samuel, den äldsta av familjens slavar, och hans ras uppges vara "MU", en förkortning som betyder "mulatt", en term som på den tiden användes för att beteckna en person av blandad ras. Om Perrys far verkligen var den man som förslavade hans mor, skulle det göra honom till en styvbror till bröderna James.

"Jesse, som medlem i Andersons grupp, fick rykte om sig att vara en orädd och våldsam krigare"

Vänster Jesse James eftermäle är kontroversiellt och präglas av blandade ideal: laglös, frihetskämpe, mördare och mycket älskad son

Vänster Zerelda James stöttade outtröttligt sina söner Frank och Jesse under hela deras tid som laglösa och sa till folk att "ingen mor har någonsin haft bättre söner"

Vänster Jesse James och hans gäng tros ha begått mer än 20 bank- och tågrån mellan 1860 och 1882

Från bortom graven

Sex decennier efter Jesse James död började det spekuleras i att han hade överlevt Robert Fords mord

I maj 1948 hävdade en man som gick under namnet J Frank Dalton att hans riktiga namn var Jesse James. Han påstod att den man som Robert Ford hade mördat 1882 i själva verket var en gäst i huset. Dalton, som var 101 år gammal vid tidpunkten för sitt stora avslöjande, dog den 15 augusti 1951 i Granbury, Texas. Sheriff Oran Baker identifierade den döde mannen som Jesse James, och han begravdes på Granbury Cemetery med en gravsten som bar namnet Jesse Woodson James. Men DNA-test 1995 visade att den man som Ford dödat verkligen var Jesse James, medan DNA-test på bedragaren pekade ut honom som William Henry Holland.

Ja James sköts till döds i sitt hem i Missouri av Robert Ford, som hade slutit ett avtal med missouris guvernör

Vänsterextrema Under sina år i maskopi stal James-Younger-gänget cirka 200.000 dollar i kontanter

Ovan Gängets våldsamma rån skildrades i skrämmande detalj av tidningar och tidskrifter

Nedan James kropp återfördes till gården i Missouri där han växte upp. Han är begravd på Mount Olivet Cemetery i Kearney, Missouri

"Jesse blev en konfedererad ikon som stod i strid med den federala återuppbyggnadspolitiken"

STARS

BEHIND

BARS

A varning till alla blivande rockstjärnor, skådespelare, TikTokers och influencers: var beredd på att bli fotograferad - massor av bilder. Fra välregisserade fotograferingar på röda mattan till mindre glamorösa paparazzibilder - välj din favoritkändis och du kommer utan tvekan att hitta tusentals bilder genom en enkel Google-sökning. Men vissa A-kändisar har fått vänja sig vid att en helt annan bild delas på nätet, en bild som de kanske helst inte vill att du ska se - deras mugshot.
Det var under förra århundradet som några av de mest kända och välkända kändisarna greps, sattes i handbojor och släpades fram framför polisens kameror. Från Cher, som åkte fast för rattfylleri när hon bara var 13 år gammal, till Frank Sinatra, som greps som ung man för "förförelse" - brotten som dessa A-lister åtalats för är minst sagt varierande. Så låt oss tillbringa en natt i fängelset och lära känna några av de mest kända stjärnorna bakom galler.

Stjärnor bakom galler

Tio ikoniska mugshots på kändisar och historierna bakom dem

Bilder: © Getty Images

NAME: 	Frank Sinatra
DATUM FÖR GRIPANDE:	27 november 1938/ 22 december 1938
Anklagelse: 	Förförelse, äktenskapsbrott

Frank Sinatra - sångare, skådespelare och framtida Ratpacker - var bara 23 år gammal när han hamnade på fel sida om lagen. Men det brott han anklagades för kan tyckas överraskande för oss moderna människor - förförelse. På den tiden var detta ett brott enligt lagar som var utformade för att skydda kvinnors dygd. Dessa lagar gjorde det möjligt för kvinnor att väcka talan mot män som, enligt en dom i Iowa 1856, genom "löfte eller list" eller "genom smicker eller bedrägeri" hade lockat dem till sovrummet.
Den unge Sinatra hamnade i blåsväder efter att ha påståtts ha friat till en kvinna och erbjudit henne att gifta sig med henne. När det uppdagades att kvinnan i fråga redan var gift lades anklagelserna mot sångaren ner. Men Sinatra hann knappast dra en lättnadens suck eftersom han plötsligt återfanns i häktet månaden därpå - den här gången anklagad för äktenskapsbrott.
Han kunde betala en borgen på 500 dollar och släpptes ur polisens förvar efter bara några timmar bakom galler, och lyckligtvis för honom förstörde inte händelsen hans spirande karriär inom showbiz. Sinatra fortsatte att bli en av 1900-talets mest framgångsrika artister, med klassiska låtar som My Way (1969) och New York, New York (1980) och framträdanden i filmer som Mannen med den gyllene armen (1955) och Den manchuriske kandidaten (1962).

"Sinatra släpptes efter bara några timmar"

Den 3 november 1970 var skådespelerskan Jane Fonda på väg hem från en resa till Kanada, där hon hade hållit ett tal i protest mot det pågående Vietnamkriget. När hon återvände till USA på Cleveland Airport togs hon åt sidan av poliser och hennes bagage genomsöktes. De kom snabbt över en väska full med vitaminpiller och Fonda arresterades under misstanke om att pillren var olagliga droger.
Det verkliga skälet till att Fonda visiterades blev snart föremål för febrila spekulationer i media. Hon var en högljudd kritiker av Vietnamkriget och hade fotograferats grensle över en nordvietnamesisk luftvärnskanon i Hanoi - en bild som gav henne smeknamnet "Hanoi Jane". Hon hade också krävt att amerikanska krigsfångar skulle avrättas. Polismannen på flygplatsen ska ha sagt till Fonda att hon hade frihetsberövats på direkt order av USA:s president Richard Nixon.
Hennes mugshot blev snabbt en ikonisk bild. På bilden är hennes hår uppsatt i en lurvig lugg, samma frisyr som hon hade i 1971 års film Klute med Donald Sutherland i huvudrollen, och hennes knytnäve är höjd i trots. Enligt Vogue blev fotografiet snart "en symbol för kvinnor som inte viker ner sig".
Detta skulle inte bli sista gången Fonda tillbringade en kväll bakom galler. År 2019 greps hon fem gånger under protesterna "Fire Drill Friday" i Washington. Fonda hade arbetat med Greenpeace för att lansera rörelsen, som syftar till att öka medvetenheten om farorna med klimatförändringarna. "En natt, ingen stor sak!" kommenterade hon sitt andra fängelsestraff. Al Pacino är en titan inom 1900-talets filmkonst och har medverkat i klassiker som Gudfadern (1972) och Heat (1995). Han har nominerats till nio Oscars (vilket gör honom till en av de skådespelare som har flest nomineringar) och vann för sin insats i 1992 års Doften av en kvinna. Men långt innan han blev ett känt namn och arbetade med skådespelare som Marlon Brando, tillbringade Pacino tre dagar i ett fängelse på Rhode Island.
År 1961 stoppades Pacino och två vänner efter att de hade setts köra runt i samma område om och om igen. När poliserna undersökte saken fann de att den blivande skådespelaren och hans vänner bar rånarluvor och handskar. När en pistol upptäcktes gömd i bagageutrymmet tog poliserna inga chanser och grep alla tre på plats.
Pacino kunde inte betala de 2.000 dollar i böter som krävdes för att få sin frihet och tillbringade de följande tre nätterna i fängelse, misstänkt för rånförsök. Han berättade för polisen att den laddade pistolen endast var avsedd att användas som rekvisita och att de tre unga männen hade varit på väg till en audition. Den unge skådespelaren släpptes så småningom utan åtal.
Pacino kom aldrig mer i klammeri med rättvisan och gjorde sin filmdebut 1969 och har sedan dess medverkat i över 70 filmer. Bland hans senaste filmframträdanden märks 2019 års The Irishman och 2021 års Guccis hus.1971 var Larry King redan en populär radio- och tv-värd i Miami, där han arbetade som nattprogramledare och sportkommentator. Han fick dock snart sparken från båda sina tjänster och befann sig mitt i en svacka i karriären när han greps för grov stöld.
Problemen började när hans tidigare vän och affärspartner Louis Wolfson anklagade King för att ha stulit 5.000 dollar. Pengarna skulle vara en del av en betalning på 25 000 dollar som Wolfson gjorde avsedd för New Orleans distriktsåklagare Jim Garrison, som utredde mordet på JFK. King skulle leverera betalningen men anklagades för att ha tagit pengarna till sig själv.
Åtalet mot honom för grov stöld lades ner eftersom preskriptionstiden hade löpt ut. Men Wolfson var inte nöjd och ska ha försökt få Kings arbetsgivare att betala för att tv-personligheten skulle tillbringa en tid på ett mentalsjukhus så att "han inte kan göra ytterligare skada i detta samhälle eller i något annat".
Skandalen hade en kvardröjande effekt och King tillbringade flera år med att kämpa för att återuppbygga sin mediekarriär - så småningom med betydande framgång. År 1978 började han vara värd för Larry King Show och 1985 startade han Larry King Live. Ändå visade sig det förflutna vara svårt att skaka av sig. År 2014 publicerades en biografi över Wolfson med titeln Junkman Genius och berättelser om Kings påstådda stöld dök upp i pressen igen. En av de kanske mest ikoniska bilderna på en kändis är den här bilden på Bill Gates, tagen 1977 när han bara var 22 år gammal. Den framtida teknikmogulen befann sig framför en poliskamera efter att han hade åkt fast för fortkörning och kört mot rött ljus.
Den unge Gates greps och fördes till häktet och fick tillbringa natten i en cell, omgiven av, som han själv beskrev det, "alla fyllon". Och det här var inte hans första möte med lagen - han hade gripits två år tidigare för samma brott. Bilen han körde när han greps 1977 var inte ens hans egen, utan tillhörde hans barndomsvän och medgrundare av Microsoft, Paul Allen.
Även om vissa ifrågasatte bildens äkthet, tog Gates själv upp fotografiet i en intervju 2007 med Time och hävdade att den ökända händelsen hade lärt honom en värdefull läxa som ung man. "Jag har alltid försökt att ha en rimlig summa kontanter med mig", förklarade Gates. "Jag gillar tanken på att kunna betala borgen för mig själv."
Förbrytarbilden har blivit ikonisk, och det har föreslagits att den har mer än en tillfällig likhet med den tomma silhuett som används som standardprofilikon för Microsoft Outlook. Användes fotots silhuett som ett hemligt skämt? Det får vi kanske aldrig veta, men bilden av Gates som ler från öra till öra för polisen har blivit ökänd, med utskrifter och affischer tillgängliga online.

NAMN: 	CHER
DATUM FÖR GRIPANDE:
27 januari 1959
Anklagelse:
"Lånat" en bil och kört utan körkort

Den yngsta stjärnan på vår lista är utan tvekan Cher, flera år innan hon blev känd som ena halvan av Sonny and Cher och senare som sångerska med hits som Believe (1998). Bara 13 år gammal, den 27 januari 1959, befann hon sig i baksätet på en polisbil i Los Angeles.
Vad hade den blivande popikonen gjort för att hamna i den här situationen? Det påstods att hon hade suttit i en väns bil utanför hans hem medan han sprang in. Cher väntade tålmodigt... och väntade... och väntade. Snart klagade arga förare på att hon blockerade vägen, så hon flyttade bilen så att de kunde passera... och fortsatte att vänta.
Till slut bestämde sig Cher för att det fick vara nog, hennes vän tog för lång tid på sig och hon vägrade att vänta längre. Hon "lånade" bilen och körde tvärs över stan till en drive-in-biograf, men polisen larmades snart om att den unga tonåringen hade setts bakom ratten. Klockan 3.30 på morgonen fick hennes mamma det samtal som alla föräldrar fruktar - hennes unga dotter var i polisens förvar.
Händelsen togs upp under 2013 års TV-special Kära mamma, jag älskar Cher. Cher mindes till en början inte vad som hade hänt, men hennes mamma Georgia Holt berättade hela historien, inklusive ögonblicket då hon fick det fruktade telefonsamtalet. Till sin dotters förskräckelse visade hon sedan stolt upp den beryktade polisbilden!

NAMN: 	JANE FONDA
DATUM FÖR GRIPANDE:	3 november 1970
Anklagelse: 	Våld mot tjänsteman/besittning av narkotika

NAME: AL Pacino
DATUM FÖR GRIPANDE:
7 januari 1961
Anklagelse:
Innehav av ett dolt vapen

Rolling Stones, som ursprungligen bestod av Mick Jagger, Keith Richards, Brian Jones, Bill Wyman och Charlie Watts, var ett av de största banden på 1960-talet och är det än idag. Deras debutalbum, som släpptes den 17 april 1964, blev en hit och toppade de brittiska listorna.
Men i februari 1967 skakades bandet av en skandal. En artikel publicerades i News of the World som påstod att Jagger hade setts på nattklubben Blaises i London där han rökte marijuana och tog andra olagliga substanser. Den 12 februari gjorde polisen en razzia i Keith Richards hem.
Inledningsvis dömdes Jagger till tre månaders fängelse och Richards till ett helt år. Efter en överklagan fick dock båda sina straff reducerade. Jagger skulle gripas ytterligare en gång för påstått droginnehav, den 24 maj 1968, tillsammans med sin partner Marianne Faithfull.
Men detta skulle inte bli sångarens sista sammandrabbning med rättvisan. År 1972 greps han av Warwick-polisen efter att ha hamnat i bråk med en fotograf. Bandet hade bokats för en konsert samma kväll i Boston och när Kevin White, stadens borgmästare, hörde talas om gripandet blev han orolig för det potentiella kaoset om Stones inte dök upp. Efter att ha dragit i några trådar såg White till att Jagger och bandet kom upp på scenen kl. 12.45.

NAMN: 	Mick JAGGER
DATUM FÖR GRIPANDE:	Februari 1967
Anklagelse: 	Innehav av narkotika

Bilder: © Alamy, © Getty Images

År 1976 var David Bowie redan en stjärna. Han hade lagt av med sin Ziggy Stardust-persona tre år tidigare och 1974 hade han flyttat till USA. Den 25 mars greps han dock för narkotikabrott i Rochester, New York, i en händelse som skulle få honom att flytta till Europa.
Men Bowie var inte ensam när han arresterades. En annan sångare togs i förvar tillsammans med honom, även om denna stjärna inte riktigt hade stigit ännu: Iggy Pop. Paret, tillsammans med två andra, anklagades för innehav av marijuana.
Bowie och Iggy Pop hade kämpat med drogmissbruk i flera år. När Iggy Pop frivilligt överlämnade sig till en psykiatrisk avdelning besökte Bowie honom ofta. Enligt en berättelse smugglade dock Bowie och antingen Dennis Hopper eller Dean Stockwell (det råder delade meningar om vilken skådespelare det var) en gång in kokain på anstalten - iklädda rymddräkter.
Efter gripandet bestämde sig Bowie och Iggy Pop för att det fick vara nog och att det var dags att ta sig ur missbruket en gång för alla. "Både Iggy och jag kände att det var dags att bli drogfria", sade Bowie i en intervju 1997. "Vi var väldigt smarta - vi åkte direkt från LA till Europas heroinhuvudstad: Berlin!"
Bowies ursprungliga mugshot auktionerades ut 2022 och såldes för 4 940 pund - långt mer än den ursprungliga uppskattningen på 1 000 till 1 500 pund.

NAMN: 	DAVID BOWIE
DATUM FÖR GRIPANDE:	25 mars 1976
Anklagelse: 	Innehav av marijuana

"Jag har alltid försökt att ha en hel del kontanter med mig. Jag gillar tanken på att kunna rädda mig själv."

NAMN: 	BILL GATES
DATUM FÖR GRIPANDE:	13 december 1977
Anklagelse: 	Fortkörning/körning mot rött ljus

NAMN: 	LARRY KING
DATUM FÖR GRIPANDE:
20 december 1971
Anklagelse:
Grov stöld

År 1968 spelade Steve McQueen huvudrollen i filmen Bullittsom är känd för sin otroliga biljakt som anses vara en av de bästa i filmhistorien. Men fyra år senare visade han prov på sin egen något oberäkneliga körstil när han stoppades i Anchorage, Alaska.
McQueen hade kommit till staden på en fiskeutflykt med sin vän, dokumentärfilmaren och surfentusiasten Bruce Brown. Någon gång under resan såg lokalbefolkningen McQueen köra en Oldsmobile Tornado i höga hastigheter upp och ner för huvudgatan. Han sägs också ha kört några donuts.
Poliser anlände till platsen och stoppade McQueen. De misstänkte att han hade druckit och bad honom att genomföra ett enkelt nykterhetstest som innebar att gå i en rak linje längs en vägmarkering.  Istället valde McQueen enligt uppgift att göra en kullerbytta längs linjen och misslyckades med testet på ett spektakulärt sätt.
Han greps och fördes till polisstationen, men lyckades se till att hans "bad boy"-personlighet lyste igenom på hans förbrytarbild, där han lyfte fredstecknet och gav ett trotsigt leende när kameran blixtrade.

NAMN: STEVE McDrottning
DATUM FÖR GRIPANDE:
28 juni 1972
Anklagelse:
Vårdslöshet i trafik

NAMN: 	Zsa Zsa Gabor
DATUM FÖR GRIPANDE:	14 juni 1989
Anklagelse: 	Misshandel, körning utan körkort och bärande av öppen alkohol

När motorcykelpolisen Paul Kramer i Los Angeles stoppade en Rolls-Royce för att den körde med utgångna registreringsskyltar den 14 juni 1989 hade han ingen aning om vem som satt i bilen... eller vad som väntade honom.
Bakom ratten satt Zsa Zsa Gabor, skådespelerskan och modeikonen som hade medverkat i filmer som 1952 års Moulin Rouge och 1958 års Drottningen av yttre rymden. Gabor körde iväg och Kramer förföljde henne och tvingade henne att stanna igen. Men det var vad Gabor gjorde härnäst som gjorde hennes gripande så ökänt. När hon blev ombedd att kliva ur bilen en andra gång slog hon Kramer i ansiktet.
Efter gripandet ställdes Gabor inför rätta i vad Los Angeles Times beskrev som "mindre av en rättegång än en cirkus". Under hela rättegången verkade Gabor njuta av varje ögonblick. Hon gjorde onda angrepp på Kramers privatliv både i rätten och i pressen, bland annat antydde hon att han hade ett antal hemliga homosexuella älskare. Så ihärdiga var dessa kommentarer att domaren hotade att hålla henne i domstolstrots för att ha brutit mot en munkavleorder.
Men Gabors bravuruppträdande i rätten var förgäves och hon dömdes till tre dagars fängelse och 120 timmars samhällstjänst. Hon dömdes också att betala 12.937 dollar i böter och avgifter och genomgå en psykiatrisk utvärdering. Men det kanske mest löjeväckande ögonblicket involverade inte alls Gabor själv. Åskådare vid rättegången sade sig ha bevittnat ett slagsmål mellan en Gabor-imitatör och en annan person ur allmänheten som bar en T-shirt med texten "Hang Zsa Zsa".

Konst

Konsthistoria

LONDON

Från krig på teatern
till hovpolitik,
avslöja stadslivet som inspirerade barden

Skrivet av Catharine Arnold

etwmellan 1576, då den första teatern öppnade i London, och 1642, då Oliver Cromwell stängde teaterhusen, blev dramat Englands främsta konstform. Thunder de sista decennierna av Elisabet I:s regeringstid blomstrade kreativiteten på ett utomordentligt sätt och dramat blev den främsta formen av underhållning. Detta rika kulturliv utvecklades trots ett stormigt politiskt scenario där drottningen utmanades av Frankrike och Spanien, och romersk-katolska fraktioner planerade att återställa Englands religiösa allians med Rom.
William Shakespeares pjäser speglade dessa turbulenta tider på platser som var och en känner igen, från palatsen i Westminster, Whitehall och Hampton Court till Towern, som både var ett palats och ett fängelse och en skrämmande påminnelse för alla som utmanade kronan.

Shakespeares London

Illustration: Kevin McGivern

Tudortidens London
Shakespeares London var mindre än dagens stad, en kvadratkilometer eller så av smala medeltida gator omslutna av den gamla romerska muren. På andra sidan Themsen, som var full av svanar och båtar och så ren att laxar simmade i den, låg Bankside, som länge förknippats med det låga livet med bordeller och björnträdgårdar, och som var en perfekt plats för de nya teatrarna. Old London Bridge spände över Themsen och i den södra änden fanns de ruttnande skallarna från mer än 30 avrättade förrädare utställda.
Londons gator dominerades av tavernor som var öppna hela dagen och långt in på natten och där några av Shakespeares mest välkända karaktärer som den unge prins Hal, den svulstiga Falstaff och Mistress Quickly höll till. Tavernorna spelade en viktig roll för teaterns utveckling, för det var här som flanerande skådespelare uppträdde och åskådarna trängdes vid en provisorisk scen eller tittade ner från de övre våningarna. Det var utformningen av dessa tavernor som inspirerade den första teatern i London.
Den första teatern
År 1576 fick skådespelaren James Burbage den nya idén att visa en pjäs i ett specialbyggt teaterhus, som endast var tillgängligt för betalande publik. Burbage, far till den berömde Shakespeare-skådespelaren Richard Burbage, visade sin tro på en ny konstform och han fick verkligen rätt.
Skådespelaryrket fick sin legitimitet under 1570- och 1580-talen, då spelarna som vandrade runt på Englands landsvägar förvandlades från rufsiga vagabonder till elegant klädda "struttare" under beskydd av inflytelserika hovmän som earlen av Leicester och lord Chamberlain. Det fanns inga kvinnliga skådespelare - kvinnor var enligt lag förbjudna att beträda brädorna. Andra teatrar följde snart efter, bland annat Rose, Swan och Curtain.
På teatern möttes två världar: den skimrande hägring som teatern utgjorde, med sina scener av mystik och fantasi, och den kriminella undre världen, som också byggde på bedrägeri. Många av de inblandade var skojare utan några större anspråk på konstnärskap, som Philip Henslowe, impresario på Rose. Han hade börjat sin karriär med att driva en björnträdgård och gjort sig en förmögenhet på pantlån och prostitution. Han öppnade en bordell intill Rose, installerade sin dotter Joan som föreståndare, och hon blev därefter piskad offentligt. Henslowe slutade sina dagar i sitt drömjobb, som kung James I:s björnvaktmästare.
Från sin blygsamma början blev teatern snart den nya spännande konstformen. Teaterns popularitet berodde delvis på drottningen. Kultur var ett av de utmärkande inslagen i Elisabet I:s regeringstid, och teaterbesök var det perfekta sättet för en ambitiös hovman att visa upp sina meriter. London, med sin ungdomliga befolkning, utgjorde också den perfekta publiken. Förutom Inns of Court, som var hemvist för juristerna, och handelsgillena, hade London en ambitiös medelklass och ett aldrig tidigare skådat antal unga människor. Dessa högljudda lärlingar, butiksanställda och hembiträden hade pengar på fickan och var ute efter att ha roligt. Av en befolkning på 200.000 betalade cirka 15.000 Londonbor i veckan över en penny, ibland en shilling, för att se en berusande kombination av sensationella historier, krigshistorier, otäcka tragedier och dråpliga komedier.
Shakespeare var en av många skådespelare som kom för att söka lyckan under teaterboomen, och han lämnade sin fru och familj i Stratford-upon-Avon för att arbeta för Burbage på teatern. Den bittre dramatikern Robert Greene kallade en gång Shakespeare för en "groom", vilket gav upphov till en teori om att hans första jobb i London var att "betjänta" hästar vid teatern. Burbage insåg dock snart att Shakespeare hade en enastående förmåga att uttrycka sig i tal och skrift, och han började snart arbeta tillsammans med redan etablerade författare. Dramatikerna hade en låg profil jämfört med skådespelarna och de arbetade tillsammans, ungefär som dagens författarrum i Hollywood. Shakespeare brydde sig knappast om att kuratera sitt eget arbete, utan överlät det till sina skådespelarkollegor Hemmings och Condell, som publicerade hans pjäser i en postum volym, känd som Första Folioår 1623.
Livet på teatern
Under den elisabetanska eran var det direkt farligt att arbeta på teatern. Ett exempel på detta är Greene, den förste professionelle författaren, som hade examen från både Oxford och Cambridge. Greene behandlade ursprungligen skådespelare med förakt, men han vände sig till teatern för att få inkomster och lät sätta upp pjäser på The Rose. År 1592 kom så hans komedi Friar Bacon och Friar Bungay inställd till förmån för Shakespeares historiska epos kallat Harey den sjätte. Och ännu värre, Harey spelade för fulla hus och slog kassarekord med 3,16 pund för 15 föreställningar, vilket motsvarar 72 dagslöner för en hantverkare. Den förödmjukade Greene åt middag på inlagda sillar och rödvin med en vän, dramatikern Thomas Nashe, innan han skrev en elak pamflett med titeln Greene's Groats-Worth of Witte köpt med en miljon av ångerdär han varnade sina författarkollegor för:
"en uppkomling till kråka, förskönad med våra fjädrar, som med sin Tygers-hjärta insvept i en Players-hyde ... i sin egen inbillning är den enda Shake-scenen i ett land."
Greene dog några dagar senare, så utfattig att hans hyresvärdinna fick betala för hans svepning, och blev odödlig genom Shakespeares kryptiska referens i En midsommarnatts Dröm till "läraren som avled i fattigdom".
Andra risker var utbrott av pest, som gjorde att teatrarna var "mörka" (stängda) i flera veckor i sträck och att skådespelarna stod utan inkomstkälla. Censur var en annan risk, och myndigheterna tog varje ursäkt för att stänga teatrarna. När lärlingarna gjorde uppror efter en uppsättning av William Kemps A Knack to Know a Knave 1594, skrev Londons borgmästare till drottning Elizabeth och krävde att de "pestsmittade teaterhusen skulle plockas ner".
Det var extremt lätt för en författare att hamna på fel sida om lagen.  I en tid då skillnaden mellan småbrott och högförräderi var synnerligen otydlig kastades många författare i fängelse för att ha producerat en politisk satir. År 1597 slog sig dramatikern Ben Jonson ihop med Thomas Nashe för att fullborda Nashes ondskefulla satir The Isle of Dogs. Titeln syftade på en tidigare ö utanför East End i London som traditionellt inrymde kungens kennlar och erbjöd immunitet mot skulder. När pjäsen sattes upp på The Swan ansågs den vara så uppviglande att teatern plundrades och Jonson och hans medskådespelare Gabriel Spenser och Robert Shaw kastades i fängelse. Nashe flydde till Norfolk och alla kopior av pjäsen förstördes. Två år senare utbröt "teaterkriget".
Kriget mellan teatrarna
Detta var en ordväxling, inte slag. År 1599 förbjöd ärkebiskopen av Canterbury John Whitgift och biskopen av London Richard Bancroft författare att publicera någon form av satiriskt material, vare sig det var poesi eller prosa. Verk av Nashe, John Marston och Gabriel Harvey brändes, vilket innebar att teatern blev den enda utvägen för satiren. En kamp mellan Jonson och hans rivaler Marston och Thomas Dekker utbröt. Marston inledde fientligheterna 1599 när han kritiserade Jonsons stolthet i Histriomastix. Jonson svarade med en parodi på Marstons luriga stil i Varje man ur sitt humör i slutet av samma år. Marston slog tillbaka mot Jonson med Jack Drum's underhållning (1600) som framfördes av en grupp barnskådespelare, The Children of Paul's, och Jonson utmålades som en "Brabant Senior", en "cuckold" (vilket betyder att hans fru var otrogen). Jonson svarade med Cynthias revyer(1600), som spelades av ett annat barnsällskap, The Children of the Chapel. I denna pjäs satiriseras Marston som "Hedon", en "lätt yppig festprisse", medan Dekker framstår som Anaides, "en märklig arrogant puff". Marstons comeback på detta var Vad du vill(1601) och Jonson svarade med Poetmästaren (1601), där Marston avbildas när han kräks upp allt sitt bombastiska språk. Satiromastix (1601) avslutade serien, där Jonson hånades som "Horace", en arrogant hycklare.
I efterhand kan man säga att "teatrarnas krig" varmer likt ett gräl i sociala medier än en verklig kontrovers. Pjäsernas frekvens gjorde att författarnas namn förblev i omlopp, medan publiken ivrigt väntade på nästa avsnitt av karaktärsdemolering, precis som moderna tittare ser fram emot nästa avsnitt av TV-serien Spitting Image. Shakespeare, som inte var direkt inblandad, verkar ändå anspela på "teatrarnas krig" i Hamlet:
Rosencrantz: Fauth, det har varit mycket att göra på båda sidor; och nationen anser att det inte är någon synd att tjära dem till kontrovers: det fanns, för ett tag, inga pengar bud argument om inte poeten och spelaren gick till manschetter i frågan.
Guildenstern: O, det har varit mycket kastande av hjärnor.
Hamlet Akt 2, scen 2, rad 362-9
Vad gäller Jonson hade han redan överlevt värre saker. Jonson, en före detta murare och soldat, som av John Aubrey beskrivs som "en stirrande Leviatan med ett ansikte som locket på en värmepanna och en fruktansvärd mun", hade avtjänat sitt fängelsestraff efter The Isle of Dogs till effektiv användning och förbättrat sitt rykte som en hård man. 1598 fick han ett positivt mottagande för sin Varje man på sitt humörmen hans tidigare cellkamrat i Marshalsea, Gabriel Spenser, hade utvecklat ett oförsonligt hat mot Jonson och sjönk allt djupare ner i dryckenskapen. Spenser var impopulär bland skådespelarna och hade redan ett dödsfall på sitt samvete. År 1596 hade han knivhuggit James Feake i ögat under ett slagsmål. Feake dog i plågor tre dagar senare. Spenser undkom avrättning trots att han var anklagad för mord.
På kvällen den 22 september 1598 stötte Jonson på Spenser i Hoxton Fields i Shoreditch, precis runt hörnet från Curtain Theatre. Männen grälade och Spenser utmanade Jonson på duell. Att slåss föll sig naturligt för båda männen. Jonson hade varit soldat, men som skådespelare hade Spenser tränat för kampscener. Alla engelsmän hade rätt att bära vapen och dödlig fäktning var en vardaglig företeelse, vilket illustreras av denna ordväxling mellan Mercutio och Tybalt i Romeo och Julia:
Nej, det är inte så djupt som en brunn och inte så brett som en kyrkdörr, men det är tillräckligt för att ni ska finna mig som en död man i morgon när ni frågar efter mig.
När det gäller vapen var det knappast en rättvis kamp. Spensers svärd var tio tum längre, men Spenser hade druckit hela dagen, vilket gav Jonson övertaget. När Spenser vacklade omkring och viftade med sitt svärd, högg Jonson tillbaka och inom några minuter låg Spenser död.
Trots att Jonson hävdade att han hade handlat i självförsvar greps han, fördes till Newgatefängelset och anklagades för mord. Trots all sin genialitet såg det ut som om Jonsons sista framträdande skulle bli på schavotten i Tyburn. Men hans liv räddades med hjälp av "halsversen". Detta juridiska kryphål gjorde det möjligt för vem som helst med goda kunskaper i latin att undkomma avrättning med motiveringen att han var präst och därmed immun mot världslig lag. Jonson kom ut från Newgate med ett "x" inbränt på tummen för att förhindra att han tog till "halsversen" en andra gång. Brännmärket var en bestående påminnelse om hans fängelsevistelse, men han hade åtminstone klarat sig undan med livet i behåll, vilket var mer än vad man kan säga om Christopher Marlowe.
Rättegångarna
av Marlowe
Marlowe, en annan mottagare av Greenes sista ord, hade tagit London med storm med Tamburlaineett epos om en herde som förvandlats till krigsherre. Han följde upp det med Dr Faustusoch publiken svor blint på att levande djävlar trollades fram på scenen. Marlowe var en handlingens man, precis som sina karaktärer, och levde farligt. En mystisk frånvaro från Corpus Christi College i Cambridge, när han skulle studera till präst, ledde till att universitetet höll inne hans MA. Universitetsmyndigheterna fick sedan ett skarpt brev från Privy Council där det stod att Marlowe långt ifrån slappade, utan hade rest utomlands i "Her Majesty's Service", vilket tydde på att han var spion. Marlowe misstänktes för att vara en romersk-katolsk sympatisör, men enligt Charles Nicholl i The Reckoning: The Murder of Christopher Marlowekan Marlowe i själva verket ha spionerat på sina studiekamrater.
Marlowe fortsatte att vara en "person av intresse" och umgicks med kontroversiella personer. Han umgicks med Sir Walter Raleigh, en annan av Elisabets tidigare favoriter som hade förpassats till Towern i London. Raleigh stod i centrum för en grupp som kallades "the School of Night", som träffades för filosofiska och vetenskapliga debatter inspirerade av renässansen men som av myndigheterna betraktades som möjliga ateister.
I London hade Marlowe delat logi med Thomas Kyd, författare till Den spanska tragedin. De var vänner och, med tanke på Marlowes öppna homosexualitet, möjligen mer än så. År 1593 gjordes en razzia i Kyds rum och myndigheterna fann en sida från en broschyr som förnekade Kristi gudomlighet. När Kyd ombads förklara varifrån detta komprometterande dokument kom kunde han bara berätta för inkvisitorerna att det hade lämnats kvar av Marlowe två år tidigare. Kyd torterades för att få fram detta "bevis", så att han inte skulle dömas alltför hårt av eftervärlden.
Den 18 maj 1593 utfärdades en arresteringsorder mot Marlowe, och anklagelseakten mot honom ansågs så viktig att en kopia skickades till drottningen. Förutom några hädiska kommentarer om Kristus och den heliga familjen finns det andra uttalanden som låter som Marlowes autentiska röst, bland annat att "alla de som inte älskar tobak och pojkar är dårar".
Marlowe framträdde inför Privy Council den 18 maj, där han släpptes mot borgen. Till skillnad från Kyd blev Marlowe varken torterad eller häktad; han verkar ha behandlats mer som ett vittne än som en brottsling.
Den 30 maj var Marlowe fortfarande mot borgen när han tackade ja till en inbjudan att äta middag med tre män hemma hos Mistress Eleanor Bull i Deptford. Mistress Bull var en respektabel änka som lät sitt hus användas som en privat matklubb, och inbjudan hade utfärdats av tre bekanta som troddes ha varit spioner: Ingram Frizer, Nicholas Sheres och Robert Poley. Marlowe kan ha haft sina tvivel om mötet, men åkte ändå till Deptford och åt middag med de tre männen. Efter middagen gick de ut i trädgården och drack vin, djupt försjunkna i diskussioner. Vid sextiden på kvällen gick alla fyra tillbaka in i huset och åt kvällsmat - fisk i en "kista" av bakverk som Mistress Bull hade förberett åt dem. Vad som sedan hände har varit en fråga om gissningar i århundraden. Vid något tillfälle uppstod ett våldsamt bråk och Marlowe blev knivhuggen i huvudet. Dolkens blad trängde in i hans öga och, enligt rättsläkarens ord, "avled den ovannämnde Christopher Marlowe omedelbart". Rättsläkaren fortsatte med att registrera domen att Frizer hade knivhuggit Marlowe i självförsvar efter ett gräl om räkningen - "the reckoning" - en version av händelserna som har ifrågasatts under många år.
Med tanke på Marlowes kontakter med underrättelsetjänsten och hans hittills charmiga liv, verkar det som om bråket om räkningen inte var mer än en täckmantel för en avbruten operation, som Nicholl föreslår. Kanske hade mötet i Mistress Bulls hus innehållit ett erbjudande om att släppa anklagelserna i utbyte mot ett sista uppdrag. Vissa har till och med föreslagit att Marlowe fejkade sin död och flydde till Italien. Det kommer vi aldrig att få veta.
En dag efter sin död begravdes Marlowe på kyrkogården i Deptford. Ett eko av hans öde kan höras i den kryptiska referensen till "a great reckoning in a little room" i Shakespeares Som du vill ha det.
The Globe
Till skillnad från Marlowe förblev Shakespeare engagerad i sitt hantverk och övervann ett stort hinder. Efter Burbages död 1597 hotade ägarna till marken där teatern stod att riva den. Burbages söner Richard och Cuthbert monterade ned teatern och tillsammans med en armé av frivilliga, däribland en "WS", transporterade de timret över Themsen. Där, nära Maiden Lane i Southwark, byggdes den upp igen och blev som Globe den mest berömda teatern i London. Här sattes några av Shakespeares största pjäser upp, från Henrik V till Hamlet. Men på S:t Petersdagen 1613 inträffade en tragedi under enrmance av Henrik VIII. En gnista från en kanon satte eld på halmtaket och Globen brann ner till grunden. Inga människor kom till skada, men en mans byxor fattade eld och fick släckas med en tank öl.
Trots detta fruktansvärda bakslag återuppbyggdes Globe, men Shakespeare blev allt äldre och tillbringade allt mindre tid i London. Han dog i Stratford 1616, kort efter en födelsedagsmiddag där Jonson deltog.
Om Greene hade haft för avsikt att förbanna Shakespeare i A Groat's Worth of Wit, så slog det tillbaka. Greene dog i fattigdom, Marlowe mördades och Nashe försvann ur bilden omkring år 1600. Det mest överraskande av allt var att Jonson slutade sina dagar som Poet Laureate och begravdes i Westminster Abbey. Inte illa för en murare med ett ansikte som en värmepanna. Efter Shakespeares död skrev Jonson ett epitafium där han hyllade Shakespeare som "tidens ande", överglänste Kyd och "Marlowes mäktiga replik, han var inte av en tidsålder utan för all framtid!"

Robert Greene refererade en gång till Shakespeare som en "groom", vilket gav upphov till en teori om att hans första jobb var att "parkera hästar

TOPP Elisabet I tittar på Lord Chamberlains män. Under Elisabets regeringstid besökte människor från alla samhällsklasser teatern
OVAN Det var förbjudet för kvinnor att uppträda på scenen, så kvinnliga karaktärer spelades av pojkar och unga män
NEDANFÖR En vy över City of London efter den stora branden

TOPP Björnbete i en ring, så som det praktiserades i det elisabetanska England. Ringarnas utformning var en föregångare till teatern
OVANFÖR Den döende Robert Greene, redan iklädd sin svepning, hånar William Shakespeare som en "uppkomlingskråka

nedanför Shakespeare avbildad nära vattenkvarnarna nedanför London Bridge

timlinje av shakespeare

Viktiga händelser i Bard's liv

1564

William Shakespeare föds i Stratford-upon-Avon som son till John Shakespeare och Mary Arden.

1568

John Shakespeare blir hög kronofogde i Stratford.

1572

John Shakespeare anklagas för olaglig ullhandel och tvingas skuldsätta sig.

1582

William Shakespeare, 18 år gammal, gifter sig med Anne Hathaway, 26 år gammal.

1583

William och Anne välkomnar sin dotter Susannah.

1585

Tvillingarna Judith och Hamnet föds i familjen Shakespeare.

c.1590

Shakespeare skriver Tämjandet av näbbmusen under denna period.

1592

Shakespeare nämns för första gången i London i en pamflett utgiven av Robert Greene.

1594

Shakespeare startar teatergruppen Lord Chamberlain's Men med Richard Burbage och Will Kempe.

1595

En midsommarnattsdröm, Romeo & Julia och Richard II tros alla ha skrivits omkring 1595 och 1596. Kung John, Köpmannen i Venedig och fler följer.

När The Isle of Dogs sattes upp ansågs den vara så uppviglande att teatern plundrades

nedan vänster I takt med att hans karriär blomstrade blev Shakespeare en välkänd figur på Londons gator
NEDRE Dramatikern Ben Jonson började sitt liv som murare och slutade som Poet Laureate
Nederst En illustration av en tidig elisabetansk teater ca 1570 - 1629. Observera att publiken står upp

Alla bilder: © Alamy. Kartillustration: Abbi slott

1

Red Bull Red Bull

clerkenwell

Saint John's Gate

2

holborn

ny port

flotta gatan

ludgate

Viktiga platser

Viktiga byggnader på Shakespeares tid

bishopsgate Street

8

Teatern Teater

7

Den stora Ridå

shoreditch

moor fields

krympling

moorgate

aldergate

Gyllene hallen

5

bishopsgate

cheapside

WESTcheap

cornhill

stadsmur

whitechapel

aldgate

4

Sankt Pauls katedral

6

3

Blackfriars

9

Den Svanen

10

Tjurring

Bankside

Thames Street

11

12

Hoppet hopp

Den stora rosen

13

Den globen

Royal Exchange Kungliga Börsen

Billigast

14

London
Bro

Fenchurch

16

Tornet Tornet av London

floden thames

Southwark

Den Klink

15

Den röda tjuren
En utomhusteater som mellan 1604 och 1642 satte upp pjäser av Queen Anne's Men, Prince Charles' Men och The Red Bull Company.

Saint Johns port
Denna port står kvar än idag och skulle på Shakespeares tid ha varit platsen för Master of Revels, som ansvarade för censuren av pjäser i London.

Blackfriars
I Blackfriars fanns två inomhusteatrar. Den första var i drift 1576-84, den andra satte upp pjäser 1596-1642. Fler förmögna beskyddare besökte inomhuspjäser.

Saint Paul's katedral
Intressant nog fanns det en teater i anslutning till denna prestigefyllda plats. St Paul's playhouse delade gräns med den gamla kyrkan. Den var i drift mellan 1575 och 1606.

Guildhall
Guildhall är en av de äldsta byggnaderna som fortfarande står kvar i London och det var här många betalade sin skatt. Det intilliggande biblioteket visade nyligen en kopia av Första folio.

Den kungliga börsen
Den ursprungliga Royal Exchange öppnades av drottning Elizabeth I 1571 som en handelsplats, men brann ned i den stora branden 1666.

Ridån
Denna runda utomhusteater var en av de första i London och var i drift 1577-1625. Här sattes Shakespeares verk upp 1597-99.

Teatern
Detta var det första specialbyggda tidigmoderna teaterhuset som byggdes i London och här spelade Chamberlain's Men (senare King's Men). Den var i drift 1576-98.

The Swan
Denna runda teater, som öppnades av Francis Langley, var den andra som låg på Bankside, vilket visade sig vara en framgångsrik plats. Den var i drift från 1595 till 1628.

Bull Ring
Som namnet antyder var detta platsen för tjur- och björnbete, men fungerade också som teater. Blodsporterna förbjöds så småningom 1835.

The Hope
The Hope var den sista av utomhusteatrarna på Bankside som byggdes och var både en plats för björnbete och ett teaterhus. Den var i drift 1614-42.

The Rose
Denna teater var den första på södra sidan av floden och öppnades av Philip Henslowe och var i drift 1587-1604.

Teatern Globe
Den berömda teatern Globe invigdes 1599 och var i drift fram till 1642 och var hemvist för Shakespeares egna Chamberlain's Men (senare King's Men från 1603).

London-bron
På Shakespeares tid skulle bron ha varit täckt av byggnader och var den viktigaste platsen för resenärer att ta sig in i London City.

The Clink
Clink är ett fängelse med anor från kung Stefan och var det fängelse där ett antal religiösa separatister och radikaler sattes in under den elisabetanska eran.

Towern i London
Tornet är en återkommande plats i Shakespeares pjäser och här har ett antal kungliga fångar och avrättningar ägt rum före och efter Shakespeares tid.

1596

Hamnet dör 11 år gammal medan Shakespeare är i London. Familjen Shakespeare får en vapensköld samma år.

1597

William Shakespeare köper New Place, det största bostadshuset i Stratford-upon-Avon. Kärlekens förlorade arbete framförs för Elizabeth I.

1599

Globe-teatern invigs med en kapacitet på 3.000 personer. Julius Caesar skrivs och framförs detta år.

1600

Shakespeare skriver Hamlet.

1601

Williams far John Shakespeare dör.

1603

Kung James blir ny beskyddare av Shakespeares teatergrupp och gör dem till "King's Men".

1604

Othello får sitt första framförande, även om den kan ha skrivits tidigare.

1605

Kung Lear skrivs och framförs året därpå.

1606

Shakespeare tros ha skrivit Macbeth i år, med anspelningar på den nya kungen.

1608

The King's Men uppträder på Blackfriars, deras första inomhusspelplats, vilket möjliggör föreställningar året runt. Mary Arden avlider också detta år.

1613

Globe-teatern brinner ner efter att en kanon avfyrats fel under en föreställning av Henrik VIII.

1616

William Shakespeare avlider i Stratford-upon-Avon vid 52 års ålder.

Dramatikern Ben Jonson hotades av avrättning efter att ha dödat en man men
hans liv räddades av "halsversen

OVAN TILL VÄNSTER En typisk korsvirkesbyggnad från de elisabetanska gatorna i London
ovanför Shakespeare hyllades som "tidens anda" av dramatikerkollegan Ben Jonson

Spelarna

Vem är vem i Shakespeares värld

Christopher Marlowe
1564-93
Marlowe var känd för att vara impulsiv och flamboyant och var en av Tudortidens största karaktärer i London. Han hade konspirerat med katoliker mot Elizabeth I, blev en konfidentiell informatör för regeringen, skrev om inkonsekvenser i Bibeln och hittades till slut mördad 1593. Han var också en av landets mest berömda dramatiker.

Ben Jonson
1572 - 1637
Jonson började sitt arbetsliv som murare innan han gick in i det militära. Efter detta gick han med i en skådespelartrupp och började skriva. Han kom Shakespeare nära och gjorde honom till gudfar till sin son, men hans hetsiga temperament gav honom problem, vilket ledde till att han dödade en skådespelare 1598. Han fortsatte dock sin karriär som dramatiker och poet och återvann hovets gunst fram till dess att Karl I tillträdde tronen.

Thomas Dekker
1572 - 1632
Dekker, som var vän och rival till Ben Jonson och skrev konkurrerande satiriska versioner av varandra, åkte också in och ut ur gäldenärsfängelset under sin karriär. Trots att han avslutade 1599 med sin pjäs Skomakarens semester som uppfördes för Elizabeth I under julsäsongen, hade han påbörjat den i Ludgate-fängelset. Han påstod sig ha skrivit långt över 200 pjäser, men tyvärr är det mesta av hans författarskap förlorat.

Francis Beaumont
c.1584 - 1616
Beaumont såg till en början ut att följa sin far som advokat, men när han efter faderns död flyttade till London fick han skrivlusten att flamma upp. Tillsammans med John Fletcher gjorde Beaumont sig ett namn genom att skriva komedier och tragedier. De började skriva för King's Men och kan mycket väl ha sett sitt arbete övervakas av Shakespeare. Beaumont gifte sig 1613 och slutade skriva.

John Fletcher
1579 - 1625
Den andra halvan av paret Beaumont/Fletcher, som tros ha skrivit minst 52 pjäser tillsammans. Shakespeare måste ha gillat Fletchers bidrag eftersom han samarbetade med honom på sina sista pjäser, Cardenio, Kung Henrik den åttondes liv och De två ädla kungamännen mellan 1613 och 1614. Han dog i pesten 1625.

Philip Massinger
c.1583 - 1640
Massinger, som också samarbetade med Fletcher, kom in på Londons teaterscen omkring 1613 efter att ha räddats ur gäldenärsfängelset av Philip Henslowe, teaterns impresario. Han tjänade tidigt en del pengar på att arbeta med andra författare som Fletcher och Dekker innan han började skriva egna produktioner. Efter Fletchers död tog Massinger över som huvuddramatiker för The King's Men och ärvde därmed Shakespeares gamla kompani.

rätt Publiken påstod att de såg djävlar live på scenen under en föreställning av Christopher Marlowes
Dr Faustus

vänster
Den spanska tragedin av Thomas Kyd startade en vurm för blodiga hämnddramer

överst till vänster De livliga gatorna nära Themsen var fulla av potentiell inspiration
TOPP Christopher Marlowe, författare och spion, knivhöggs till döds under mystiska omständigheter
OVANFÖR Thomas Dekkers The Bellman of London skildrade stadens många tjuvar och tiggare
nedan till höger  Shakespeares komedi En midsommarnattsdröm var en stor succé

Globe-teatern brann ner till grunden
till grunden när en kanon tände eld på taket

OVANFÖR En vy över Shakespeares Globe som den såg ut enligt en viktoriansk illustratör
nedanför Shakespeare som han framträder i Första Folio (1623) samling av pjäser, publicerad efter hans död

Läs mer om Shakespeares liv i nummer 145 via vårt digitala arkiv

Poet för medborgarrättsrörelsen

Denna författare, essäist, dramatiker, poet, aktivist och humorist använde sitt arbete för att utmana fördomar

"En konstnär är en slags känslomässig eller andlig historiker. Hans roll är att få dig att inse det ödesdigra och ärofulla i att veta vem du är och vad du är. Han måste berätta, eftersom ingen annan kan berätta, hur det är att vara levande."
- James Baldwin

A

om svart queer man född i USA på 1920-talet fick James Baldwin uppleva mycket hat och diskriminering. Han var romanförfattare, essäist, dramatiker och poet och använde redan från början skrivandet för att utforska och utmana svåra teman, både personligt och socialt. Hans första roman, 1953 års Gå och berätta It On The Mountaintog upp både religion och hans egen problematiska uppväxt, medan den andra, 1956 års Giovanni's Room(1956) utforskade det tabubelagda ämnet homosexuell romantik. Kanske mest anmärkningsvärt är att han gång på gång använde sin penna som ett medel för att konfrontera vad han kallade "rasistiska mardrömmen" som plågade Amerika. Baldwins arv är dock mycket mer än bara hans ord. Han arbetade tillsammans med medborgarrättsrörelsen mmed medborgarrättsrörelsen, deltog i marschen mot Washington 1963, reste mycket, undervisade och levde livet fullt ut. Men denna exceptionella berättelse börjar på en mycket vanlig gata i Harlem ..

INTERVJUARE

© Herb Boyd

Herb Boyd
Herb är journalist, författare, lärare och aktivist. Han är författare till Baldwin's Harlem: A Biography of James Baldwin, tillgänglig från Atria Books, tillsammans med andra verk som Black Detroit: A People's History of Self-Determination (Amistad, 2017) och den prisbelönta antologin Broderman (One World, 1996) redigerad tillsammans med Robert L Allen.

© Justin Clynes

Matt Brim
Matt är professor i queerstudier vid Centre for LGBTQ Studies vid City University of New York. Han är författare till James Baldwin och den queera föreställningsvärlden (University of Michigan Press, 2014) och Poor Queer Studies: Confronting Elitism in the University (Bloomsbury, 2020).

Huvudbild: © Alamy

Baldwins bokhylla

Giovannis rum
1956
Baldwins andra roman var kontroversiell för att den behandlade homosexuella teman. Romanen handlar om David som, efter att hans flickvän rest till Spanien, blir ensam kvar i Paris. Han inleder ett förhållande med en italiensk bartender vid namn Giovanni men romansen slutar i tragedi då David inte kan förlika sig med sina egna känslor.

Inget namn på gatan
1972
I Baldwins fjärde memoarbok reflekterar han över mordet på Martin Luther King, hans enorma sorg över förlusten och hans egna känslor inför medborgarrättsrörelsen. He också en rad andra inflytelserika personer och ögonblick, bland annat Malcolm X, Francisco Franco, marscherna för frihet och McCarthyismen.

Fem av författarens mest minnesvärda litterära verk

Födelse av en poet
Baldwin föddes den 2 Augusti 1924 i Harlem Hospital, New York City. Under tre år uppfostrade hans mor Emma Beardis-Jones den unge pojken på egen hand samtidigt som hon arbetade som städerska. Hon avslöjade aldrig namnet på hans biologiska far och när James var runt tre år gammal år gammal gifte hon sig med David Baldwin, en Baptistpredikant från New Orleans.
Medan Baldwins förhållande till sin mor var varmt och kärleksfullt, var förhållandet till hans styvfar (som han ofta kallade sin far) minst sagt ansträngt. I Anteckningar Of A Native Son, han beskrev honom som "obeskrivligt grym i sitt privatliv" och den "mmest bittra människa jag någonsin träffat." Men Baldwin sade också att hans fars ras hade "varit orsaken till mycket förödmjukelse och att den hade satt dystra gränser för hans liv."
Det fanns inget i Baldwins bakgrund som tydde på att han skulle komma att bli en av 1900-talets mest tongivande röster. "Kanske kan vi inte förstå hur ett barn som inte borde kunna göra vad James Baldwin gjorde gör det", säger Matt Brim, författare till James Baldwin och den queera fantasin. "Och det kanske kallas genialitet. För han var en otrolig individ som skapade en väg där det inte fanns någon."
Redan i tidig ålder slukade han berättelser och utvecklade en passion för kultur. "Det finns verkligen inga säkra bevis på att han har en litterär ådra i sin stamtavla, även om det inte går att avgörad om det inte fanns någon annanstans i hans arvsmassa," säger Herb Boyd, aktivist och författare till Baldwin's Harlem: En biografi om James Baldwin. "Han hade en rad lärare och rådgivare när han blev vuxen, vårdnadshavare som introducerade honom till konst, litteratur och film." En av dessa, lärarinnan Orilla Miller, tog med honom på utflykter till teatern och biografen, medan Baldwin själv påstod sig ha läst varenda bok på det lokala biblioteket.
Styvfaderns inflytande ledde dock till att Baldwin arbetade som tonårspredikant från 14 till 17 års ålder - något som han skulle utforska i Gå och berätta det på berget. Enligt National Museum of African American Culture skulle hans "korta erfarenhet i kyrkan ha en bestående inverkan på hans retoriska stil och på teman, symboler och bibliska allusioner i hans skrifter."
En författares väg
År 1943 avled David Baldwin i sviterna av ttuberkulos. Han hade tillbringat året före sin död på en psykiatrisk institution efter att ha drabbats av tilltagande anfall av paranoia. Mot slutet av sitt liv hade han blivit övertygad om att hans egen familj låg bakom en komplott för att förgifta honom. På dagen för hans fars död, Baldwin, nu 19 års år gammal, också bevittna födelsen av sitt åttonde syskon.
Baldwin hade under en längre tid arbetat hårt för att försörja sin stora familj. Nu fattade han det svåra beslutet att avstå från college för att kunna tjäna sitt uppehälle. På dagarna arbetade han med olika enklare jobb, packade kött eller arbetade på byggarbetsplatser. Han arbetade med sitt skrivande på kvällar, ibland gickända fram till gryningen. Detta blev början på en vana som skulle följa honom under resten av livet. "I skriver på natten. När dagen är slut och kvällsmaten är över börjar jag och arbetar till tre eller fyra på morgonen," Baldwin berättade senare för Than Paris Review.
1944 träffade Baldwin den afroamerikanske författaren Richard Wright, känd för sin roman från 1940 Native Son. Wright var fascinerad av den aspirerande författare och fungerade som en mentor för den unge mannen. Fyra år senare hjälpte han honom att få ett livsförändrande stipendium som gjorde det möjligt för honom att vid 24 års ålder flytta till Paris och påbörja arbetet med sin första roman. Paret skulle senare bli osams efter Baldwins kritik av Wrights arbete och var inteförsonades inte vid den senares död 1961.
I Paris och i Schweiz skrev Baldwin under fem år sin första roman, den tidigare nämnda Gå och berätta det på berget. Under dessa första år i Europa fick Baldwin smak för utlandsresor, och de efterföljande 40 åren av Baldwins liv tillbringades utomlands, främst i Europa men på senare år även i Turkiet.
"Hans utlandsresor spelade en avgörande roll för hans personliga, litterära och politiska utveckling", säger Boyd. "Frankrike, och psärskilt Paris, befriade honom på flera sätt och frigjorde honom från de begränsningar som han var underkastad i USA."
Giovannis rum
År 1956 släppte Baldwin lös sin andra roman, Giovannis rum, ut i världen. Berättelsen visade sig vara kontroversiell av flera skäl, men främst för att den berättade en historia om förtryckt sexualitet. Det fanns inte heller några svarta karaktärer, något som som bekymrade hans vanliga förläggare Knopf. Enligt New Yorkerinformerade de Baldwin om att han var en "negerförfattare" som "inte har råd att alienera den publiken" och att de inte skulle ge ut Giovanni's Room "som en favour" .
Men Baldwin tillbakavisade ofta att romanen skulle handla om homosexualitet.
"Det här är en roman om vad som händer när man misslyckas med att älska," Brim förklarar. "Det finns en sorts universellsperspektiv som han försökte komma åt. Han använde berättelsen om David och Giovanni som ett universelltspoetisk. Det var hans filosofi."
Trots kontroversen blev boken en succé och fick goda recensioner. Av Giovannis rumsade Baldwin senare: "Om jag inte hade skrivit den boken hade jag förmodligen varit tvungen att sluta skriva helt och hållet." Men hur var det med Baldwins egen inställning till sexualitet? Trots att Baldwin var öppen med sin egen queerhet kallade han aldrig sig själv för homosexuell, och om ordet homosexuell sade han: "Tet täckte inte riktigt vad det var jag började känna. Även när jag började inse saker om mig själv, om vem jag var och vad jag sannolikt skulle bli, var det fortfarande mycket personligt, absolut personligt."
"Baldwin hade en filosofi om sin egen identitet, att den skulle bäras som en lös mantel", säger Brim. "Han var mycket medveten om sina många identiteter, subjektiviteter och positioneringar, först och främst genom ras och klass. Hans livslånga projekt var att söka efter sitt namn, att söka efter sin identitet."
Att bevittna historia
Men trots hans växande framgångar som romanförfattare i hans hemland skulle snart få honom att lämna sitt nyfunna hem och återvända till USA. "Han fann det nödvändigt att lämna Frankrike och personligen engagera sig i Civil Rrättigheter mrörelsen", förklarar Boyd.
Baldwin kom tillbaka till USA 1957 och hans första destination var en resa djupt in i hjärtat av den amerikanska South. Här träffade han för första gången medborgarrättsledaren Martin Luther King, men de två skulle komma att ha en stormig relation. Under den här tiden skrev han också två artiklar, En svår typ av mod och Ett brev från Södernsom båda senare återtrycktes i hans andra essäsamling, Ingen vet Mmitt namn: Fler anteckningar från en infödd son, år 1961. Den första var Baldwins berättelse om sitt möte med Gus Roberts, ett av de första svarta barnen som fick gå i en skola som tidigare bara-vit skola. Trots att Baldwins besök ibland var av besvärande karaktär återvände han många gånger till Södern.
När Baldwin diskuterade sin relation till medborgarrättsrörelsen föredrog han att betrakta sig själv som ett vittne. Som författare ansåg han att hans roll var att dokumentera kampen på rätt sätt och se till att den kom i tryck. Vid publiceringen av Ingen vet mitt namnskrev King till Baldwin och berömde hans förmåga att presentera fakta på ett korrekt sätt: "Din analys av problemet är alltid kreativ och genomträngande. Din ärlighet och ditt mod att säga sanningen till vita amerikaner, även om det gör ont, är mycket imponerande."
Men Baldwin stannade inte bara vid att observera. Två år efter publiceringen av boken deltog Baldwin i den historiska marschen mot Washington. Han reste också runt i USA, samt till Paris och London, och gav föreläsningar, och framträddeframträdanden på TV och (tillsammans med andra svarta författare och intellektuella) träffade Robert F Kennedy. Tyvärr fick Baldwin inte någon inbjudan att tala vid vare sig marschen i Washington eller Selma. Enligt det National Museum of African American History and Cultureberodde detta sannolikt påhomofobin som fanns i rörelsen.
Elden nästa gång
När Baldwin blev en framgångsrik romanförfattare hade han redan gjort sig ett namn som en framstående journalist och essäist. Hans första essäsamling, Anteckningar Of A Native Sonhade släppts 1955 och blivit mycket hyllad. Under hela sin karriär skrev han ett antal essäer, många med fokus på rasfrågor i USA.
Baldwins kanske mest kända faktabok är Elden nästa gångsom publicerades 1963. Boken består av två essäer, Min fängelsehåla skakad: Ett brev till min brorson på hundraårsdagen av frigörelsen och Nere vid korset: Brev från en region i mitt sinne. Som titeln på det förstnämnda antyder var det ursprungligen ett brev skrivet till Baldwins 15-år gamla brorson och publicerades i Progressive magazine. Det är en tuff och rå diskussion om de utmaningar som en ung svart man står inför, men den är också rörande.
Elden nästa gång förde Baldwin till en nivå av berömmelse som hans tidigare verk inte hade kunnat nå. Trots att han ofta betraktade sig själv först och främst som romanförfattare innebar bokens framgångar att han i allmänhetens ögon nu främst var essäist. "Kraften i hans essäer är obestridlig," Brim sägers. "Det är inte bara kraften i hans idéer, utan också hans uttryck i dessa essäer som jag tror gör dem verkligt tidlösa. Han är en av 1900-talets stora essäister och polemiker."
Arvet och lessäer
Baldwin tillbringade en stor del av sina senare år i St Paul de Vence i södra Frankrike, där han slutligen upphörde med sitt kringflackande och köpte ett litet stenhus. Under de följande 16 åren fortsatte han att skriva men ägnade också en stor del av sin tid åt att undervisa och föreläsa i USA. Den 1 december 1987 avled han avled han 63 år gammal i sitt hem i sviterna av magcancer.
Nästan 40 år har gått sedan hans död, men hans röst fortsätter att ge eko. "Låt mig avslutningsvis säga," sägerboyd, "att James var en klar röst för sitt folk och för alla tänkare som ägnar sig åt kampen för total frihet och yttrandefrihet. Han var en stark författare, en djup tänkare, med en osläcklig törst efter kunskap och visdom. Han kan efterliknas, imiteras men aldrig dupliceras."
Tyvärr behöver man bara titta på nyheterna för att inse att det fortfarande finns mycket som Baldwin kan lära oss om oss själva och varandra. Det är dock ett bevis på hans briljans att mycket av det han skrev fortfarande är djupt och betydelsefullt. Det finns en råhet och ärlighet i alla hans verk som inte bara speglar den oroliga tid han levde i utan också säger mycket om kärlek, liv och förlust. Det är både personligt och universellt.
"Du tror att din smärta och din hjärtesorg saknar motstycke i världshistorien, men sedan läser du", säger Baldwin. "Det var böcker som lärde mig att det som plågade mig mest var just det som förband mig med alla människor som levde och som någonsin hade levt."

Bokomslag källa: Amazon x5

Om Beale Street kunde tala
1974
Utspelar sig i Harlem, Om Beale Street kunde tala är både en romans och en berättelse om lidande och krossat hjärta. Den berättar om den kärlekshistoria som utvecklas mellan en ung svart kvinna, Tish, och en ung Black man, Fonny. En tragedi inträffar dock när en korrupt polisman falskeligen anklagar Fonny för våldtäkt.

Precis ovanför mitt huvud
1979
Baldwins sista roman iär en episk berättelse om en grupp vänners liv och återvänder till några av temana i hans tidigare verk. Täcker 30 år börjar vännerna predika i kyrkor i Harlem men måste genomgå en malström av krig, våld och incest, allt medan de bevittnar historiska händelser som kampen för medborgerliga rättigheter.

Bevis på saker man inte sett
1985
Ett av Baldwins sista verk, Beviset på saker som inte setts iär en essä som fokuserars på barnmorden i Atlanta 1979-81. Baldwin undersöker emellertid ocksås djupare och undersöker rasfrågor i området och i USA som helhet.

James Baldwin

"Det fanns inget i James Baldwins bakgrund som tydde på att han skulle bli en av 1900-talets mest betydelsefulla röster"

Nedan till vänster Baldwin med skådespelaren Diana Sands och regissören Burgess Meredith efter premiären av hans pjäs 1964 Blues för Mr Charlie
nedan mitten Baldwin tillsammans med aktivisten Bayard Rustin. På grund av sin homosexualitet förbjöds de att tala vid 1963 års marsch mot Washington
NEDAN Baldwin, fjärde från vänster, deltar i medborgarrättsmarschen från Selma till Montgomery

Nedan till vänster Baldwin i sängen 1963 med sin älskare Lucien Happesberger
NEDAN till höger I sitt hem i södra Frankrike 1983

Malcolm, Martin
& James

James Baldwins relation till Malcolm X och Martin Luther King var komplex. It inte bara förändrades inte bara när han lärde känna de båda ledarna, utan också när de båda ledarnas egna åsikter och uppfattningar förändrades och utvecklades.
Baldwin var känd för att ha en vänskap med King samt djup respekt för medborgarrättsledaren. Men under årens lopp var de oense i vissa frågor. Det är också möjligt att Baldwins sexualitet, i likhet med Kings förhållande till aktivisten Bayard Rustin, kan ha gjort honom något främmande. Baldwin blev inte inbjuden att tala vid marschen mot Washington, och King ska ha sagt att författaren var "för uppviglande".
Baldwins relation med Malcolm X förändrades också förändrades  efter den senares återkomst från Mecka. Detta var ett viktigt ögonblick i Malcolm X:s liv då hans åsikter mildrades något, eftersom han blev övertygad om islams förmåga att förena människor av olika raser. Malcolm X ska enligt uppgift berättade Baldwin: "Jag är revolutionens krigare och du är poeten."
"James var vän och medarbetare till båda ledarna, Martin kanske mer så än Malcolm", förklarar Boyd. "Det var först efter att Malcolm lämnat NOI [Nation of Islam] som James tyckte att Malcolm var lite mer lättillgänglig. Han försökte sätta sig in i Malcolms liv och arv under arbetet med ett filmmanus, men det blev aldrig något av det. Det var lättare för honom att relatera till Martin på grund av hans ledarskap i Civil Rrights-rörelsen som fångade James uppmärksamhet i mitten av sextiotalet och början av sjuttiotalet."

Baldwin var starkt engagerad i medborgarrättsrörelsen på 1960-talet - men hur såg hans relation ut till dess ledare?

"Tyvärr räcker det med att titta på nyheterna för att inse att Baldwin fortfarande kan lära oss mycket om oss själva och varandra."

OVANFÖR Baldwins lärdomar fortsätter att inspirera. Detta foto togs vid en protest efter dödsskjutningen av Akai Gurley 2014
vänster Mot slutet av sitt liv ägnade han mycket tid åt att föreläsa och undervisa

Kabukis ursprung

Ursprunget till

Kabuki

Utforska den tumultartade historien bakom en av Japans mest berömda konstformer

Cokabuki, som idag anses vara en av hörnstenarna i den japanska underhållningshistorien, föddes ur en lång tradition av folkdans och uppträdanden i städer och byar. Japan upplevde ett kulturellt uppsving i slutet av sent 1500-tal när Sengoku-perioden (de krigförande och när shogunatets tidsålder inleddes i början av 1600-talet blomstrade handelsklasserna, vilket ledde till ökat välstånd för många som tidigare hade haft det svårt. Som ett resultat av detta fick traditionella teaterformer som noh (dansdrama), kyogen (komisk teater) och bunraku (dockteater) större stöd.
När Tokugawa Ieyasu kom till makten 1603 (i början av Edo-perioden) har vi också vår första inspelade kabukiföreställning från den kvinna som tros ha skapat stilen. Izumo no Okuni lär ha varit en helgedomsjungfru och hon kombinerade ett antal klassiska festivaldanser med scener från andra teaterstilar för att underhålla gästerna i Kyoto. Hon kallade det kabuki-odori, där "ka" betyder sång, "bu" betyder dans, "ki" betyder skicklighet och odori var en form av fri dans som ofta utfördes på festivaler. Som sådan var kabuki en kombination av dramatisk och rytmisk rytmisk dans tillsammans med narrativt historieberättande,

mindre raffinerad än noh, men mer bekant för vanligt folk.
Afterhand som Okuni blev populär i Kyoto samlade hon ihop en grupp kvinnliga dansare som följde med henne och gav föreställningar på andra platser. Deras föreställningar ackompanjerades av flöjt och trumma, vilket påminner om noh-teater. En historia som de spelade upp var den om en ung man (alla roller spelades fortfarande av kvinnor) som besökte ett tehus och blev underhållen av dansare som framförde en odori. Okuni anpassade också en spökhistoria till sin trupps repertoar, där anden besöker ett tehus för att bli underhållen innan den kan återvända till underjorden. Okuni kan mycket väl ha spelat rollen av en präst i denna dans, som sannolikt var ganska provocerande, och det verkar som om kabuki snabbt fick ett rykte om sig att vara chockerande och ovanlig. Dess namn, som kan brytas ner till relaterade termer, togs också från kabukimono, som var en term som hänvisade till egensinniga gatugäng av vandrande samurajer. Det verkar som om Okuni välkomnade denna relativt vågade och rebelliska image.
Nya grupper av onna-kabuki (kvinnokabuki) började bildas och den tresträngade gitarren - shamisen - införlivades i numren och blev en väsentlig del av showen 1610. Trupperna hade också börjat sprida sig från Kyoto och uppträdde i Edo (nuvarande Tokyo) och Osaka samt i andra delar av landet. Saruwaka Kanzaburo öppnade Edos första kabukiteater 1624; belägen nära det kejserliga palatset fick kabuki äntligen bakufus uppmärksamhet, shogunens militärregering.
Vid det här laget hade kabukiföreställningarna börjat likna varietéföreställningar, de pågick under större delen av dagen och kunde vara högljudda. Japanska forskare har beskrivit denna tidiga form av kabuki som en bankett- eller festivalupplevelse. Föreställningarna som gavs två gånger i månaden följde till och med kalendern för sociala evenemang. Dessutom vände sig skådespelarna direkt till publiken och interagerade med dem, vilket tog bort den separation som fanns i andra former av iscensatt underhållning. Strider bland publiken och anklagelser om att vissa av skådespelarna också var sexarbetare ledde dock till att bakufu förbjöd kvinnor att uppträda med kabuki 1629.
Bå den här tiden hade grupper av unga män (wakashu-kabuki) börjat uppträda med kabukiföreställningar, men anklagelserna om prostitution och en växande rädsla för att denna nya form av underhållning skulle ha ett korrumperande inflytande gjorde att de förbjöds 1652. Förbudet tycks dock inte ha dämpat allmänhetens entusiasm för dessa livliga, humoristiska och färgstarka föreställningar, som även besöktes av överklassen i det japanska samhället, till exempel samurajerna. För att skydda sitt rykte tittade de på från privata loger och bar slöjor för ansiktet.
Oldre manliga artister fyllde tomrummet efter kvinnor och yngre män som tvingats bort från kabukiscenen, vilket ledde till utvecklingen av yaro-kabuki, den dominerande formen än i dag. De började hämta sina berättelser från den mer respektabla noh-teatern, vilket kanske mildrade några av de mer kontroversiella aspekterna i tidigare föreställningar. Ur detta uppstod också rollen som onnagata, eller kvinnlig imitatör, men den översättningen gör inte riktigt rollen rättvisa eftersom den utvecklades till en mycket vördad konstform. En ledande figur i denna utveckling var Yoshizawa Ayame I (1673 - 1729) som var så engagerad i rollen som onnagata att han uppenbarligen tillbringade sin vardag i smink och kostym och använde sig av vad vi idag skulle kalla "method acting". Ayames hängivenhet var så stor att andra onnagata ofta blev offentligt utskämda för att de inte var i sin roll om de blev igenkända.
Tonnagata var en form av idealiserad kvinnlighet och hade ett enormt inflytande på det japanska samhället, eftersom Edo-eran innebar stora förändringar av kultur och seder. Onnagatas dräkter, smink och till och med manér kunde sätta modetrender för kvinnor - en intressant kulturell och social återkopplingsslinga verkar ha skapats.
Skabukiteatern hade nått en viss nivå av respektabilitet under Genroku-perioden (1688-1704), då köpmännen hade blivit rikare och städer som Kyoto, Osaka och Edo hade vuxit i befolkning. Men när ett nytt århundrade inleddes skulle kabuki drabbas av nya kontroverser.
På ytan verkar Ejima-Ikushima-affären relativt oskyldig, men den orsakade en skandal på den tiden. Ejima var medlem av Ōoku - shogunens harem - och i februari 1714 lämnade hon det kejserliga slottet för att besöka två tempel och sedan gå på en kabukiföreställning på en teater som hette Yamamuraza. Efter föreställningen bad hon skådespelaren Ikushima Shingoro och andra att följa med henne till ett tehus. Ejima hade dock ett strikt utegångsförbud och när hon njöt av kvällen kom hon sent tillbaka till slottet. Denna förseelse blev startskottet för en maktkamp i shogun Tokugawa Ietsugus palats: Ejima greps och undkom med nöd och näppe avrättning, Ikushima förvisades och teatern förstördes. Omkring 1.000 personer tros ha blivit indragna i efterspelet till denna affär. Som ett resultat av detta tvingades kabukiteatrarna flytta från centrala Edo till de yttre regionerna och föreställningar sent på kvällen övergavs för att behålla en viss nivå av respektabilitet.
Kabuki verkar ha betraktats som en knappt uthärdlig social sjukdom. Skådespelarna räknades till de lägsta samhällsklasserna, de fick inte bo var som helst och behandlades inte som mycket mer än tiggare eller sexarbetare. Myndigheterna var fast beslutna att hålla kabukiteatrarna så långt borta från regeringskvarteren och de respektabla kvarteren som möjligt, men kabukins popularitet gick inte att förneka.
Däremot lyckades kabuki undvika myndigheternas ytterligare vrede och fortsatte att utvecklas. Ett viktigt tillskott, som gav kabuki ett större skådespel, var användningen av smarta mekaniska tekniker. Namiki Shozo (1730-73) var en av förgrundsgestalterna i denna rörelse och introducerade kabelsystem som gjorde det möjligt för skådespelarna att flyga genom luften, tak med gångjärn för att föra scenografin till och från scenen och falluckor för snabba scenbyten och spännande in- och utgångar för skådespelarna.
Två av kabukins bestående skådespelarstilar började också ta form. Aragoto, som betyder "tuffa tag", uppstod med hjälp av den mycket stiliserade odori-dansen och dockornas rörelser som hade imiterats från bunraku-föreställningar. De bar djärvt smink (kallat kumadori) och stora kostymer för att göra sig så imponerande som möjligt. Skådespelare som spelade aragoto-roller överdrev sina rörelser och spelade vanligen laglösa eller playboys. Ichikawa Danjuro (1660 - 1704) var en av de skådespelare som hjälpte till att definiera dessa roller, och det namnet har gått i arv inom familjen. Det finns många Ichikawa Danjuro genom kabuki- och skådespelarhistorien i Japan, liksom det finns många andra viktiga skådespelarlinjer.
Tmotsvarigheten till aragoto var wagoto, som betyder "mjuka affärer". Dessa smala, enkelt klädda skådespelare med blek makeup spelade vemodiga, romantiska karaktärer som en gång inflytelserika män som nu kämpar ekonomiskt eller dumpade älskare. Sakata Tojuro I (1647 - 1709) var en skådespelare som var känd för den här typen av romantiska huvudroller. Många kabuki-berättelser försökte para ihop dessa två typer av karaktärer för att skapa en dramatisk kontrast. I takt med att skådespelarna blev mer kända och populära bland allmänheten och deras släktled tog form, sågs de allt oftare i sällskap med höga ämbetsmän och besökte till och med deras hem.
Als skådespeleriet och iscensättningen av kabuki blev allt mer sofistikerat, blev också repertoaren av berättelser som framfördes allt mer omfattande. Historiska berättelser blev alltmer populära, till exempel den berömda historien om de 47 ronin som hämnades sin mördade mästare 1703, som blev den berömda kabukipjäsen Kanadehon Chushingura (1748). Dessa pjäser kallades jidai-mono, medan berättelser som speglade vanligt folks dagliga liv kallades sewa-mono. Teatrarna spelade ofta dessa två typer av pjäser efter varandra i den ordningen, med ett mellanspel av dans som involverade spöken, kurtisaner eller exotiska varelser. En hel föreställning avslutas med ogiri shosagoto, eller dansfinalen, som involverar hela ensemblen.
Kabuki-pjäser tenderade också att följa en moralisk tråd där de onda straffades och de dygdiga belönades, och moralen i dessa berättelser hämtades i hög grad från buddhismen och konfucianismen. Dessutom tenderade de tragiska berättelserna att handla om lust och kärlek i konflikt med plikten, där plikten oftast gick segrande ur striden.
Tet tidiga 1800-talet var ännu en period av förändring för Japan, då Edo-perioden gick mot sitt slut. Reglerna för det dagliga livet luckrades upp och konsten blomstrade på nytt. Kabuki började utvecklas ytterligare i takt med att publiken sökte mer underhållning. Tekniken för att trycka på tyg hade också förbättrats och dräkterna blev mer pråliga och färgstarka i linje med de historier som berättades. Förutom att trycka på tyg hade kabuki länge haft ett förhållande till träsnittstryck, känt som ukiyo-e. Trycken beställdes för att användas som reklam för pjäserna, vilket är anledningen till att så många populära tryck från Japan faktiskt föreställer scener ur kabukihistorier. Osaka-skolan, som grundades på 1830-talet, arbetade uteslutande med tryck av kabukiskådespelare, vilket bidrog till att göra dem ännu mer berömda.
Tenna era av ökade friheter förkortades av Temporeformerna och kabuki förbjöds 1842. Alla teatrar i Edo flyttades från staden till det som då fortfarande var dess utkanter, Asakusa. Dessutom åtalades en av teaterns förgrundsgestalter, Ichikawa Ebizo V, för sin lyxiga livsstil och fördrevs från staden. Kabukin gick lite tillbaka, men de strikta reformerna var djupt impopulära och höll inte i längden. Det dröjde inte länge förrän teaterbesökarna åter begav sig till Asakusa för att se pjäser.
Samtidigt fortsatte ansträngningarna att göra kabuki mer respektabel och den mer formella kabukistil som finns idag uppstod ur dessa förändringar. I slutet av 1800-talet försökte Engeki Kairyo Undo (Theatrical Performance Reform Movement) göra kabuki mer passande och tilltalande för de japanska elitklasserna. Detta kulminerade 1887 när Meiji-kejsaren Mutsuhito besökte en kabukiföreställning.
Tåret därpå, 1888, lättade man på lagen som förbjöd kvinnor att uppträda på scenen, men kvinnorna återvände inte till kabuki eftersom man fortsatte att hålla fast vid rollen som onnagata. Kabuki har utvecklats parallellt med denna roll och att leka med genusbegreppet är ofta en del av berättelsens undertext. Kvinnor har gradvis blivit involverade i vissa föreställningar, men klyftan mellan könen inom japansk teater är fortfarande en fråga som diskuteras öppet. Skådespelerskan Terajima Shinobu, som själv är dotter till en kabukistjärna, skapade rubriker så sent som 2023 när hon gick upp på scenen på Kabukiza i Tokyo, en teater som öppnades 1889.
Kabuki är fortfarande en konstform som utvecklas och reflekterar, och man utvecklar nya pjäser baserade på Manga och Anime samtidigt som man fortsätter att föra ut klassiska Edo-berättelser till publiken. Formen är inte lika populär som den en gång var, men trots sitt problematiska ursprung är den fortfarande synonym med japansk kultur.

Ovanför mitten  Ett tryck från 1745 som visar en fullsatt publik vid en kabuki-föreställning

Ovan En staty i Kyoto av Izumo no Okuni, kabukins upphovsman

Överst till vänster En klassisk folkdans från Odori, som införlivades i tidig kabuki

Mitten-vänster Detta tryck föreställer Lady Ejima och skådespelaren Ikushima Shingoro

Vänster Skådespelaren Yoshizawa Ayame, som utvecklade onnagata-rollen, uppträder som samuraj

"Kabukiföreställningarna hade blivit som varietéföreställningar, de pågick större delen av dagen och kunde vara högljudda"

Berömda pjäser

Fem utmärkta kabuki-berättelser

Sugawara Denju Tenarai Kagami
(Sugawara och kalligrafins hemligheter)
Premiär: 1746
A historiskt pjäs om statsmannen Sugawara no Michizane, som förråddes av Fujiwara no Shihei och förvisades från hovet. I en särskilt dramatisk scen utför en karaktär seppuku - rituellt självmord.

Yoshitsune Senbon Zakura
(Yoshitsune och de tusen körsbärsträden)
Premiär: 1747
Ännu en historisk berättelse, den här gången om resterna av Heike-klanen, som nästan utplånades. Huvudpersonen Minamoto no Yoshitsune skiljer sig från sin bror och förföljs av Taira no Tomomori, som är ute efter hämnd.

Kanadehon Chushingura
(Skattkammaren för lojala kvarhållare)
Premiär: 1748
Detta är förmodligen den japanska teaterns mest kända historiska drama, men i västvärlden är det mer känt som berättelsen om de 47 ronin och har bearbetats i ett antal olika medier. Det handlar om förrådda samurajer som söker hämnd.

Tokaido Yotsuya Kaidan
(Spökhistorien om Yotsuya)
Premiär: 1825
Det här är främst en spökhistoria, men också en berättelse som drivs av svek och hämnd. Oiwa blir förgiftad och återvänder från de döda för att plåga sin elake make, medan hennes överlevande syster också söker hämnd för sitt mördade syskon.

Aotozoshi Hana no Nishikie
(De fem tjuvarna)
Premiär: 1862
Ibland även känd som Benton Kozo, en av de titulära tjuvarna, sticker två scener ut och spelas regelbundet idag. I den ena är Benton Kozo förklädd som en samurajs dotter och den andra skildrar ett möte mellan tjuvarna.

"Historiska berättelser växte i popularitet, till exempel den berömda berättelsen om 47 Ronin"

Ovan Bando Tamasaburo V visar den klassiska onnagata-rollen i en föreställning i New York, 1984

Ovan till vänster Ett tryck som visar Ichikawa Danjuro I när han spelar den starke mannen Takenuki Goro. Nedan är ett foto av hans senaste efterträdare, Ichikawa Danjuro XIII, år 2024

Bra

Kvinnor

Stora kvinnor

Legenden om

Lady Godiva

Hur berättelsen om en naken adelsdam på hästryggen blev en av Englands mest seglivade myter

In mitten av 1000-talet styrde den sparsamme earlen av Mercia över Coventry och närliggande städer och byar i västra Midlands i det anglosaxiska England. Han hade infört en tung skatt för invånarna i Coventry, en skatt som hans fru, Lady Godiva, tyckte var mycket orättvis. Hon bad och vädjade till honom att upphäva skatten, men utan resultat.
Godiva fortsatte att vädja till earlen dag efter dag, vecka efter vecka, tills han slutligen besvarade hennes krav med ett förslag. Han föreslog att om Godiva var villig att klä av sig, sätta sig på sin häst och rida naken genom Coventrys gator, från ena änden av stadens marknad till den andra, skulle han tillmötesgå hennes önskan. Godiva, som var fast besluten att göra vad som än krävdes för att hjälpa sitt folk, gick med på sin makes krav.
Godiva utfärdade en kungörelse till invånarna i Coventry och bad dem att stänga sina dörrar och stanna inne i sina hus när hon paraderade genom gatorna. Sedan, som hon lovat, klädde hon av sig och satte sig upp på sin häst. Hennes långa och frodiga hår var utsläppt och föll i kaskader ner över kroppen för att skydda hennes värdighet från eventuella åskådare. Hon gav sig av tillsammans med två riddare, och när hon red genom Coventry lydde stadens invånare hennes befallning och stängde in sig själva och vägrade att se Godiva när hon passerade.
Tritten gick utan incidenter och Godiva återvände till sin make för att hämta sitt pris. Chockad över att hans hustru hade

Legenden om Lady Godiva

"en bild av Godiva kan formas som en snäll och filantropisk kvinna"

Peeping Tom

Den här busiga figuren dök inte upp i legenden förrän på 1600-talet

Det har gjorts många tillägg och ändringar i Godiva-berättelsen genom århundradena, men ingen har gjort ett så bestående intryck som införandet av karaktären som kallas Peeping Tom. Den tidigare okända karaktären lades till berättelsen om Lady Godivas ridtur någon gång under 1600-talet och blev en så övertygande aspekt av berättelsen att hans närvaro förblev orubblig i senare återberättelser av legenden.
Den anpassade historien berättar om Tom the Tailor, en invånare i Coventry, som hörde talas om Lady Godivas proklamation som bad stadsborna att inte titta på henne när hon red genom marknaden. Tom, som var instängd i sitt hus, kunde dock inte motstå frestelsen att ta en titt på den nakna adelsdamen när hon passerade förbi. Men när han kikade ut genom fönsterluckorna fick han inte en skymt av Godiva, utan blev istället omedelbart slagen blind som straff för sin otukt. Och så föddes legenden om Peeping Tom.
Vissa historiker har hävdat att berättelsen om Peeping Tom och hans ohederliga beteende lades till sagan för att ge myten en moralisk vinkel. Genom att inte respektera Godivas heder och dygd straffades han av en högre makt. Andra forskare har dock hävdat att karaktären lades till berättelsen som ett resultat av en målning från 1586 som sägs föreställa en skugglik figur som iakttar Godivas ridtur från ett fönster på övervåningen.
Hur som helst har Peeping Tom utan tvekan blivit en större stjärna i det moderna samhället än legendens huvudperson. Termen "Peeping Tom" har blivit ett vanligt uttryck i det engelska språket och definieras av Merriam-Webster ordbok som "en försynt nyfiken person" eller "voyeur".

Rättvist Lady Godiva och Leofric sägs ha varit ett generöst par som donerade mark och pengar till flera religiösa inrättningar

Motsatt sida
Godivas nakenritt genom Coventry blev en del av den engelska folkloren

eftersom greven uppfyllde sin del av avtalet hade hon inget annat val än att sätta stopp för den förtryckande skatten och befria Coventrys invånare från deras ekonomiska börda.
Tenna berättelse har genom århundradena blivit en av Storbritanniens mest älskade historiska legender, i likhet med berättelserna om Robin Hood och kung Arthur. Liksom dessa andra mytiska berättelser är legenden om Lady Godiva rotad i fakta - men hur mycket av den är egentligen sant och hur mycket har uppfunnits under årens lopp? Och hur kunde denna berättelse om kvinnligt mod och beslutsamhet bli så djupt rotad i den brittiska folkliga fantasin?
Ten verkliga Lady Godiva
Historiker har slagit fast att Lady Godiva faktiskt var en verklig medeltida adelsdam som bodde i Coventry vid den tidpunkt då hennes berömda nakenritt sägs ha ägt rum. I många medeltida källor är Godiva alternativt känd som Godgifu, ett namn som betyder "Guds gåva" på anglosaxiska. Det första omnämnandet av Godiva, eller Godgifu, i engelska källor finns i Domesday Book från 1086, där hon omnämns som en framstående markägare - mark som är kopplad till henne nämns 52 gånger. Dessa uppgifter är dock knapphändiga och ger oss inte mycket beskrivande information om henne. Mer spännande dokumentation om Godivas liv kan hittas i John av Worcesters krönika, den s.k Chronicon ex Chronicissom skrevs i slutet av 1000-talet, där Godiva identifieras som hustru till Leofric, Earl of Mercia - samma earl som nämns i legenden.
Leofric var på många sätt en mycket mer betydelsefull person än sin hustru i det anglosaxiska England. Som earl av Mercia var han en av de fyra mäktigaste männen i landet. I spetsen för denna grupp stod Englands kung, av vilka fyra satt på tronen under Leofrics tid som earl av Mercia: Knut (död 1035), Harold Harefoot (död 1040), Harthacnut (död 1042) och Edvard Bekännaren (död 1066). Under dessa olika kungar fanns Englands tre mäktigaste grevar: earlen av Northumberland, earlen av Wessex och sist men inte minst earlen av Mercia. Som earl av Mercia var Leofric inflytelserik inom den anglosaxiska politiken och spelade en nyckelroll när det gällde att säkerställa stabiliteten på Englands tron och skydda kungen från inre och yttre hot.
In Chronicon ex Chronicissäger John av Worcester om Leofric: "Under hela sitt liv var denne greves skarpsinne till största nytta för kungarna och hela Englands samvälde." Även om hans politiska betydelse nämns, är det en annan aspekt av hans liv som utgör större delen av John av Worcesters beskrivning. Munken lade ner stor möda på att betona betydelsen av Leofrics religiösa donationer under hela hans liv. Men det var inte bara Leofrics generositet som hyllades, utan även hans hustrus.
Fra John av Worcesters krönika kan man skapa sig en bild av Godiva som en vänlig och filantropisk kvinna. Mellan henne och Leofric nämns ett antal betydande donationer som har gjorts till olika kyrkliga platser runt om i kungariket Mercia. Faktum är att John av Worcester rapporterar att Godiva var "en dyrkare av Gud och en hängiven vän till St Mary, Ever-a-Virgin", vilket belyser att hennes fromhet utgjorde en stor del av hennes identitet och hur hon sågs av andra under sin livstid och omedelbart efter. Bland de anmärkningsvärda donationerna kan nämnas att Godiva och Leofric gav guld, silver och juveler till klostren i Wenlock och Leominster och mark till ett kloster i Worcester, samt bidrag till andra kloster i Mercia. Paret grundade också klostret i Coventry och "gav det rikligt med mark från sin egen förmögenhet och hade berikat det med alla slags prydnader, så att inget kloster i England kunde hittas med ett sådant överflöd av guld, silver, juveler och ädelstenar som det hade vid den tiden", enligt John av Worcesters berättelse.
Wgodivas religiösa beskydd är utan tvekan imponerande, men det som är ännu mer imponerande är det faktum att när hon väl blev upptagen i Domesday Book var hon en stor markägare i sin egen rätt. Som med de flesta medeltida kvinnor är detaljerna om hennes liv vaga, men den mark hon ägde ger en viss inblick i hennes liv och bakgrund. Leofric dog 1057 och lämnade Godiva som änka, och hon skulle med största sannolikhet ha ärvt sin makes mark. Men historiker har också hävdat att mycket av hennes egendom ärvdes från hennes egen familj och att hon hade med sig betydande ägodelar in i äktenskapet. Så det är troligt att Godiva kom från en rik och framstående familj.
Däremot är det omöjligt att säga hur mycket politisk makt och inflytande Godiva skulle ha kunnat utöva, trots att det finns bevis för att hon var en jordägare i sin egen rätt. Men i Domesday-boken (som registrerades 20 år efter normandernas erövring 1066) är hon listad som en av endast tre engelska markägare - en imponerande bedrift för en kvinna på den tiden - även om hon nästan säkert dog innan denna folkräkning slutfördes.
Iom den verkliga Lady Godiva var en beundransvärd och rik kvinna på sin tid, är det förbryllande att hon bara är ihågkommen för sin nakna ridtur. Ändå nämner ingen av de tidiga källor där information om hennes identitet har upptäckts en sådan händelse. Därför anser många historiker att det är högst osannolikt att det någonsin har hänt.
Dets utveckling mtten
Iom ingen av de tidigare källorna nämner Lady Godivas ritt, varifrån kommer då berättelsen? Den första beskrivningen av händelsen har historiker hittat i en annan medeltida krönika - Flores Historiarum Flores Historiarum, skriven av Roger av Wendover, en munk vid St Albans Abbey, i början av 1200-talet. Roger av Wendovers berättelse handlar om Godivas beslutsamhet att befria folket i Coventry från den orättvisa skatten, Leofrics förslag och själva ritten. Även om alla dessa element känns igen från berättelsen så som vi minns den idag, är det fortfarande ett mysterium var Roger av Wendover först tänkte ut denna berättelse. Han kan ha uppfunnit den själv eller hört den någon annanstans ifrån. Vissa historiker har till och med föreslagit att legenden kan ha förts vidare genom generationer via muntligt berättande, och därför förblir dess verkliga ursprung oklart.
Iet är svårt att avgöra sanningshalten i Godiva-berättelsen eftersom de historiska skildringarna av både Godiva och Leofric inte stämmer överens med hur Roger av Wendover beskriver deras beteende: Leofric var känd för att vara ekonomiskt generös och Godiva tros ha haft viss makt och inflytande som markägare. Tyvärr är det osannolikt att vi någonsin kommer att få veta om berättelsen på något sätt är sann, även om de flesta historiker, med tanke på bristen på bevis, drar slutsatsen att den nästan säkert är fiktiv. Oavsett dess riktighet började legenden med Roger av Wendovers krönika, skriven över ett sekel efter Godivas död.
Ii hans originalversion saknas en aspekt av berättelsen, så som den brukar återberättas i modern tid: Godiva ber aldrig invånarna i Coventry att undvika att titta på henne. Istället fungerar hennes långa tjocka hår som en slöja som täcker henne helt utom benen. Tillägget av hennes proklamation och att stadsborna gömde sig under ritten infördes inte i berättelsen förrän i Richard Graftons Krönika över England publicerades år 1569. Många andra senare tryckta versioner av Lady Godivas legend innehåller liknande tilläggsdetaljer, vilket bidrog till mytens utveckling när varje författare och krönikör tog sin tur att anpassa berättelsen. Det är möjligt att Graftons tillägg av proklamationen syftade till att återge Lady Godiva en del av hennes värdighet i en tid av allt större religiös blygsamhet.
Ffter att Godivas historia först hade återberättats tog legenden fart och blev en alltmer populär berättelse under medeltiden. Godivas kvinnlighet, styrka och tapperhet tilltalade Europas adelsdamer, som såg henne som en romantisk hjältinna, villig att offra sin värdighet för andras bästa. I en tid av ridderliga värderingar var Godiva det perfekta exemplet på en sällsynt kvinnlig förkämpe bland ett hav av modiga riddare och stiliga herrar.
Tots att sagans popularitet avtog under ett par århundraden efter medeltiden försvann den aldrig helt och hållet. Legenden fick ett uppsving under slutet av 1700- och 1800-talet och älskades av romantiska och prerafaelitiska poeter, författare och målare som sökte inspiration i det förflutna. Lady Godiva och hennes ritt blev fokus för många vackra konstverk och litteratur som visade henne i all sin föreställda skönhet, ofta med en ädel vit springare, och som ett resultat blev hennes identitet ännu mer sammanflätad med berättelsen. Allt fler människor kom i kontakt med legenden genom dessa verk, i synnerhet genom Alfred Tennysons dikt från 1840 Godivasom återberättar historien om ridturen. Dikten slutar med att Tennyson påstår att Godiva genom att fullfölja åkturen "tog bort skatten och byggde sig ett evigt namn" Ironiskt nog var det Tennysons dikt som bidrog till att förankra minnet av Godiva i den engelska kulturen.
Inspirationen från Tennysons dikt ledde till ett överflöd av konstverk som skildrade Godivas ridtur, vilket bidrog till att legenden fick allt större spridning. Scener ur dikten blev vardagsmat för konstnärer och myten fick liv på ett sätt som den aldrig tidigare hade fått. Godiva blev den ultimata romantiska hjältinnan med ett arv som till och med lyckades hålla sig kvar under den viktorianska eran, då attityderna till anständighet, sexualitet och nakenhet var minst sagt pryda. De viktorianska konstnärerna fortsatte att porträttera Godiva i all sin prakt, även om många gjorde det genom att posera henne på ett sätt som dolde hennes blygsamhet. Faktum är att den mest kända bilden av Lady Godiva - titelbilden i den här artikeln - målades av den viktorianska konstnären John Collier 1897.
Legacy av Lady Godiva
Tå grund av det förnyade intresset för legenden om Lady Godiva och förekomsten av hennes slående bild i konst och litteratur genom århundradena har minnet av denna medeltida kvinna levt kvar trots alla odds. Ända fram till våra dagar fortsätter Lady Godiva att framträda som en igenkännbar figur i populärkulturen. En svartvit stumfilm från 1911 var den första som filmatiserade Godiva-legenden, medan en amerikansk film från 1955, Lady Godiva från Coventrymed Hollywoodskådespelerskan Maureen O'Hara i huvudrollen, fick berättelsen en plats på vita duken. Referenser till Godiva har också genomsyrat musiken under det senaste århundradet, och hennes namn har använts i titlarna på låtar av Peter and Gordon (1966) och Velvet Underground (1968). Mest berömd av alla är hon som nämns i texten till Queens Don't Stop Me Now (1978): "Jag är en racerbil som passerar förbi som Lady Godiva."
Iå många sätt är det olyckligt att minnet av Lady Godiva har kommit att förknippas med en föreställd händelse snarare än med de filantropiska och religiösa aktiviteter som upptog hennes liv. Men på andra sätt har den anmärkningsvärda berättelsen om hennes resa hedrat minnet av henne när många andra extraordinära medeltida kvinnors arv har gått förlorade. I själva verket vet vi inte vem Lady Godiva egentligen var. Hur hon såg ut, vilken personlighet hon hade och många andra detaljer i hennes liv har försvunnit. Men för att denna fiktiva berättelse ska ha blivit så sammanflätad med hennes identitet är det säkert att säga att hon måste ha varit en extraordinär person. Uppgifterna om hennes generositet har sannolikt påverkat den storsinta fiktiva version av henne som vi minns idag, där hon kämpade för rättigheterna för de människor som betraktade henne som sin överordnade. Det är möjligt att den heroiska aspekten av Godivas berättelse, som väckte genklang hos människor genom tiderna, gjorde att myten växte och spreds från ett litet omnämnande i en medeltida krönika till att bli en av de grundläggande berättelserna i engelsk folklore.

"Det är fortfarande ett mysterium var Roger av Wendover först tänkte ut denna berättelse"

Godiva i Coventry

Så minns man den medeltida hjältinnan i hennes hemstad

För Coventry är Lady Godiva fortfarande ett stort hot. Under stadens långa historia är det bilden av en naken kvinna på hästryggen som förmodligen har kommit att bli mest förknippad med områdets arv. För att hylla sin mest berömda invånare hölls från 1678 och framåt årliga Lady Godiva-processioner som återgav legenden genom Coventrys gator. Numera är Godivas namn välkänt i staden, och en årlig musikfestival - Godiva Festival - hålls i en av stadens parker.
Mitt i Coventry finns ett mer permanent minnesmärke över Lady Godiva och hennes berömda ridtur. Self Sacrifice-statyn (även känd som Lady Godiva-statyn) avtäcktes 1949 och är en bronsskulptur som föreställer den nakna hjältinnan på hästryggen, som om hon red genom staden. Den är monterad på en sockel med inskriptionen från Tennysons Godiva dikt, och står som en stadig påminnelse om Coventrys mest kända legend.

Till vänster Detta glasmålningsfönster i en kyrka i Woolhope, Herefordshire, tros föreställa Lady Godiva

Motsatt-topp Godivas identitet är så sammanflätad med legenden att mycket få konstnärliga avbildningar av henne visar henne påklädd

Motsatt botten Självuppoffringsstatyn, mer känd som Lady Godiva-statyn, står i Coventrys centrum

"I en tid av ridderliga värderingar var Godiva det perfekta exemplet på en sällsynt kvinnlig mästare"

Hürrem
Sultan

Från slavflicka till kejserlig gemål, hur en flicka fångade en kejsares hjärta
en kejsares hjärta och blev den mäktigaste
mäktigaste kvinnan i den ottomanska historien

W

hnär människornär man tänker på det osmanska riket ser man ofta framför sig storsultaner och deras vizirer som styrde över stora landområden från sina lyxiga baser i nuvarande Istanbul. Av alla dessa sultaner är det en som man tänker på mer än någon annan: Suleiman den magnifike. Som hans berömda namn antyder innebar Suleimans regeringstid (1520-1566) en guldålder för osmanerna. Men vad många inte vet är att under en stor del av hans regeringstid stod en intelligent, mäktig och oväntad kvinna vid hans sida. Hürrem Sultan blev den mest framstående kvinnan i det osmanska riket när hon fångade Suleimans blick, efter att ha rest sig från en ödmjuk början. Detta är hennes historia.
Den rutenska jungfrun
Berättelsen om Hürrem Sultan börjar i början av 1500-talet i Rutenien, en region som låg i kungariket Polen men som nu ligger i dagens Ukraina. Det var där som en ung flicka bodde. Historikerna har inte lyckats pussla ihop mycket om den rutenska flickans tidiga liv, men vissa har föreslagit att hon kan ha varit dotter till en ortodox präst och föddes någon gång mellan 1502 och 1506. När det gäller hennes namn har vissa identifierat hennes ursprungliga kristna namn som Aleksandra Lisowska, men inte heller detta kan bevisas. Trots att hennes ursprungliga identitet hade gått förlorad under århundradena var denna flicka ämnad för ett magnifikt liv som en av de mäktigaste personerna i världens mäktigaste imperium.
I sin tidiga tonårstid rycktes flickan som skulle bli Hürrem Sultan bort från sin hemstad av krimtatarerna i en slavräd. Hon fördes till slavmarknaden i Caffa på Krimhalvön och därifrån vidare till Konstantinopel, huvudstaden i det osmanska riket, som idag är Istanbul i dagens Turkiet. Hon anlände till en slavmarknad som kallades Avret Pazari eller Kvinnobasaren. Resan från Rutenien till Konstantinopel tog sammanlagt cirka 10 dagar, och även om tonåringen var slav är det troligt att hon som ung kvinna behandlades relativt väl - attraktiva unga kvinnliga slavar gav ett högre pris och behövde därför hållas i gott skick. Det var på just denna marknad som den rutenska flickan ska ha köpts av en förmögen man till sin vän. Vännen råkade vara prins Suleiman, arvtagare till sultan Selim I. Som ett resultat av denna jämförelsevis lyckosamma affär befann sig en anonym flicka från Östeuropa mitt i hjärtat av det osmanska riket.
I sultanens harem
Efter att ha köpts från slavmarknaden placerades den unga flickan i det kejserliga haremet som konkubin. I haremet vid det osmanska hovet bodde inte bara de kvinnor som levde som konkubiner, utan även andra kvinnliga hembiträden och de kvinnliga medlemmarna av sultanens familj. Lyckligtvis för historikerna blir det mycket lättare att identifiera flickan från och med nu, eftersom hon fick två smeknamn. Det första var Roxelana eller Roxolana - ett namn som antagligen kom från hennes rutenska ursprung. Det andra smeknamnet var det turkiska namnet Hürrem, som betyder den glada eller den skrattande, och som enligt uppgift kom till på grund av det soliga humör hon visade upp när hon var medlem i haremet. Båda namnen har använts omväxlande, även om hon troligen var mer känd som Hürrem för ottomanerna och Roxelana för resten av Europa.
Det var förmodligen Hürrems ljusa och engagerande personlighet som först tilldrog sig särskild uppmärksamhet från Suleiman I, som 1520 hade utsetts till sultan efter sin fars död. Även om många av källorna om Hürrems utseende och natur inte beskriver henne som särskilt vacker eller attraktiv, ger de ändå en bild av en slående ung kvinna. Hennes röda hår och ljusa hy gjorde henne till ett särmärke i haremet och hjälpte henne utan tvekan att sticka ut bland de 300 eller fler konkubinerna. Hon var också extremt intelligent - en egenskap som skulle komma väl till pass senare i livet och som sannolikt skulle ha varit attraktiv för en relativt nybliven sultan under hans första år som härskare. Suleiman var känd för att värdesätta stöd och råd från sin mor, Hafsa Sultan, sina systrar och sina närmaste vänner och rådgivare, och det är känt att Hürrem snabbt blev en del av detta stödsystem. Hon fungerade som hans förtrogna och hennes brev till Suleiman visar att hon gjorde sitt bästa för att hålla honom informerad om vad som hände i hemmet medan han var borta för att ta hand om angelägenheter på andra håll i imperiet. Kanske var det detta möte som förde Suleiman och Hürrem samman, eller så blev de helt enkelt förälskade. Oavsett vad som låg bakom Suleimans dragning till Hürrem skulle hon komma att bli en exceptionell person i hans liv.
Som konkubin var det Hürrems uppgift att följa med sultanen in i hans sovrum närhelst han begärde hennes närvaro. Men även om alla konkubiner hade en liknande ställning och liknande roller fanns det en hierarki att följa. För att förhindra maktkamper inom haremet var det tradition att varje konkubin bara skulle föda en son till sultanen, och när Hürrem hade fångat Suleimans blick hade han redan en son med sin favoritkonkubin. Mahidevran Hatun hade fött Mustafa omkring 1516, innan Suleiman hade ersatt sin far som sultan, och hon hade sedan dess haft en plats som Suleimans favorit, eller Haseki. Hürrem ersatte dock snabbt Mahidevran som Haseki och 1521 hade hon fött sonen Mehmed.
Efter att ha fått en son av sultanen borde Hürrem aldrig ha fått ett barn till. Genom att begränsa konkubinerna till en mor till en son säkerställdes att ingen kvinna någonsin skulle ha någon betydande makt eller inflytande över sultanen eller successionslinjen. Det är dock tydligt att Suleiman redan såg Hürrem som mycket mer än bara en av sina konkubiner eftersom Hürrem 1522, bara ett år efter sonens födelse, födde en dotter vid namn Mihrimah. Hürrem och sultanen fortsatte att trotsa de traditionella förväntningarna på en ottomansk kejsares förhållande till sin konkubin och fick ytterligare fyra barn tillsammans, som alla var söner - de hette Selim, Abdullah, Bayezid och Cihangir.
Som mor till sultanens sex barn blev Hürrem den första kvinnan i imperiets historia som hade en så privilegierad och upphöjd ställning, och det måste ha varit uppenbart för alla att Suleimans känslor för Hürrem var tillräckligt starka för att övervinna århundraden av ritualer och konventioner. Om hans känslor inte redan var uppenbara skulle de bli det år 1533 när Suleiman fattade ett beslut som skulle förändra Hürrems liv.
Kejsarinna av ottomanerna
År 1533 eller 1534 upphävdes Hürrems ställning som konkubin och Suleiman gifte sig med henne och gjorde henne till sin lagliga hustru. Detta chockade både osmanerna och västvärlden, eftersom det inte var brukligt för de osmanska sultanerna att gifta sig överhuvudtaget. En ambassadör som befann sig i Konstantinopel vid tiden för bröllopet beskrev händelsen som en "extraordinär händelse, en händelse som saknar motstycke i sultanernas historia" Hürrem hade anlänt till staden som en utländsk slav och på bara några år blivit den mäktigaste osmanska kvinnan på århundraden.
Som kejsarens hustru höjdes Hürrems status i motsvarande grad och hon beviljades lyx som hon sannolikt aldrig hade kunnat drömma om. Hon hade sina egna tjänare och fick en betydande ersättning som hon kunde spendera på kläder och bekvämligheter. Hon fattade också beslutet att flytta sultanens harem från Eski Saray (Gamla palatset) till Topkapipalatset där hennes make bodde. Detta visade sig vara en monumental händelse, eftersom det placerade Hürrem och andra kvinnor i haremet i centrum av den osmanska makten där de aldrig hade varit tidigare. Detta gav Hürrem möjlighet till tätare och närmare kontakt med sultanen, men det säkerställde också att hennes kvinnliga efterträdare upprätthöll en närvaro i Topkapipalatset även efter hennes livstid, vilket förändrade de osmanska kvinnornas roll för alltid.
Hürrem ska också ha ordnat så att alla de vackraste av makens konkubiner blev bortgifta, vilket innebar att de lämnade haremet helt och hålletvilket innebar att de lämnade haremet helt och hållet. Som den första kvinnan som gifte sig med sultanen var det inte förvånande att Hürrem kände att hon var tvungen att skydda sin relation med Suleiman, även om många av hennes samtida ansåg att hon höll fast vid makten så hårt hon kunde. Det verkar dock som om Hürrems rädsla för hot och konkurrens från andra kvinnor var obefogad, för när de väl var lagligt gifta förblev sultanen trogen sin hustru, och deras förhållande blev monogamt, vilket var ett annat okonventionellt drag för en osmansk ledare.
Som Suleimans hustru fungerade Hürrem som en gemål och utnyttjade sin intelligens och politiska skarpsinne till sin fördel. Hon diskuterade statsangelägenheter med sin make och påverkade honom och hans vizirer (politiker). På grund av sin bakgrund och sina östeuropeiska rötter utnyttjade Hürrem sina färdigheter för att skapa en politisk relation med kungen av Polen, Sigismund II Augustus, som hon korresponderade med om statsangelägenheter. Det var dock genom sitt beskyddande av konst och arkitektur samt genom sina filantropiska och offentliga insatser som Hürrem kom till sin rätt.
Samtida kritik
Som kvinna på 1500-talet är det inte inte förvånande att Hürrem hade sina belackare, både inom imperiet och bland utomstående observatörer. Särskilt osmanerna var inte Hürrems största fans, eftersom många av dem tyckte att situationen mellan henne och sultanen var minst sagt förvirrande. Många av de traditioner som hade brutits av Suleiman och Hürrem var avsedda att begränsa en enskild kvinnas inflytande över sultanen - hon var inte bara en kvinna i en mäktig position, utan också den första kvinnan som någonsin hade uppnått ett sådant inflytande. Många hovmän lär ha ogillat Hürrem på grund av hennes inflytande över sultanen, och en italiensk besökare i Konstantinopel skrev om situationen "Janitsjarerna och hela hovet hatar henne och hennes barn likaså, men eftersom storturken älskar henne så mycket vågar ingen tala, och alltid talar alla illa om henne och hennes barn, och väl om den förstfödde och hans mor, som har blivit förkastad."
Jämförelsen med Mahidevran, den "perfekta" modern till den första sonen som hade följt alla de traditionella konventionerna för en gynnad konkubin, verkar orättvis med tanke på att Suleiman hade en stor del i att Hürrem upphöjdes från slav till hustru. Men att leva som en framstående kvinna i ett traditionellt patriarkaliskt system skulle aldrig bli lätt för Hürrem. Hon hade fått stanna i Konstantinopel medan hennes söner flyttade iväg för att tillträda politiska positioner i andra delar av imperiet, vilket inte heller var vanligt för en mor till sultanens son, vilket bidrog till de negativa omdömena om hennes närhet till sultanens makt. Eftersom folk inte kunde förstå Hürrems makt över Suleiman drog de sina egna slutsatser om hennes dragningskraft. I vissa samtida källor talas det om spekulationer om att Hürrem på något sätt hade förtrollat sultanen.
Två av de värsta anklagelserna som riktades mot Hürrem handlade dock om två av de mest framstående männen vid Suleimans hovs ohyggliga död. År 1536 hittades storvisiren (den viktigaste politikern vid sidan av sultanen) Ibrahim Pasha död i ett gästrum i sultanens palats. Han hade ätit med Suleiman kvällen innan, som hans närmaste politiska rådgivare, och hade dragit sig tillbaka till sin kammare där han brutalt dödades. Motivet för avrättningen är fortfarande oklart och under århundradenas lopp har historiker och motståndare till Hürrem spekulerat i hennes inblandning i händelsen. Det finns inga uppgifter om att hon skulle ha deltagit i beslutsprocessen, men vi vet att förhållandet mellan Pasha och Hürrem kunde vara spänt och präglat av konkurrens eftersom de båda var Suleimans favoriter.
Enligt en annan historisk berättelse var Hürrem ansvarig för sultanens äldste son Mustafas död år 1553. Mustafas existens hade utgjort ett betydande hot mot möjligheten för en av Hürrems söner att efterträda sin far, och det antas att detta kan ha spelat en roll i Suleimans beslut att låta avrätta sin egen son. Än en gång har dock omfattningen av Hürrems inflytande över detta beslut länge diskuterats, och det är erkänt att Mustafas agerande under månaderna före avrättningen hade hotat hans åldrande fars auktoritet.
Arvet
Hürrem Sultan dog i april 1558 efter att ha lidit av en okänd sjukdom under en längre tid. Historiker har uppskattat att hon sannolikt var i början av 50-årsåldern. Hennes död var betydelsefull eftersom hon lämnade sin make ensam för första gången sedan han hade blivit sultan 1520. Han uppges ha blivit förkrossad över förlusten och lät begrava Hürrem i ett mausoleum i den kejserliga Süleymaniye-moskén. Vid sin död åtta år senare begravdes Suleiman nära sin älskade hustru.
Ett av de största arven som Hürrem lämnade efter sig var hennes barn. Även om hon hade överlevt några av sina söner, fortsatte flera av hennes barn att frodas. En av hennes söner, Selim, ärvde sultanatet från sin far efter dennes död och blev Selim II, som styrde det osmanska riket från 1566 till 1574. Hürrems dotter, å andra sidan, klev in i sin mors skor något efter hennes död och blev ett stöd för sin far under de sista åren av hans liv. Mihrimah liknade sin mor på många sätt: hon tog på sig politiska uppdrag, gav sin far råd i statsangelägenheter och stödde välgörenhetsprojekt. Utan Hürrems inflytande och de sätt på vilka hennes närvaro vid Suleimans sida hade förändrat de roller som kvinnor kunde spela i den osmanska världen, skulle Mihrimah sannolikt inte ha fått chansen att visa sin egen förmåga. I själva verket är Hürrems relation till Suleiman avgörande för att definiera en ny tidsålder för osmanerna - kvinnornas sultanat. Hürrem var en av de första kvinnorna som utövade makt i imperiet, men hon var sannerligen inte den sista.
Att döma ut Hürrems tid som gemål är en polariserande fråga. För vissa var hon en grym och manipulativ kvinna, medan hon för andra var en skicklig politiker som tog vara på de möjligheter som gavs henne. Förhoppningsvis är det dock uppenbart att Hürrem var en extraordinär kvinna för sin tid. Hennes väg till makten, från slavflicka till sultanens gemål, var makalös och hon har verkligen satt sin prägel på ottomanernas historia, på 1500-talets kvinnor och på dagens Turkiet.

''

Hürrem blev den första kvinnan i imperiets historia
att ha haft en så privilegierad och upphöjd position

Skriva
Kärleksbrev

Suleiman och Hürrem var inte blyga när det gällde att diskutera sina känslor

Det finns gott om källor för historiker som vill utforska förhållandet mellan Hürrem och Suleiman, men inget är nog mer användbart än de kärleksbrev och poesi som paret skrev till varandra redan från början av deras relation. En del av breven handlade om praktiska och politiska frågor, men de innehöll också vackra kärleksförklaringar till varandra. I just detta avsnitt ur ett odaterat brev tar sig Suleiman tid att uttrycka sina känslor för sin hustru och kallar henne bland annat för sin sultan. Det är något av ett uttalande från den "magnifike" kejsaren själv.
"Tronen i min ensamma nisch, min rikedom, min kärlek, mitt månsken.
Min mest uppriktiga vän, min förtrogne, min existens, min Sultan
Den vackraste bland de vackra..
Min vår, min kärlek med glatt ansikte, min dag, min älskling, skrattande löv..
Mina växter, min sötnos, min ros, den enda som inte gör mig ledsen i denna värld..
Mitt Istanbul, min Caraman, jorden i mitt Anatolien
Mitt Badakhshan, mitt Bagdad och Khorasan
Min kvinna med det vackra håret, min kärlek till den sneda pannan, min kärlek till ögon fulla av ondska..
Jag kommer alltid att sjunga dina lovsånger..."

ovan I denna målning av en kvinna i ottomansk klädsel som antas vara Hürrem Sultan, visas hon med drag som är mer typiska för en östeuropeisk kvinna

ovan Interiören i moskékomplexet Haseki Sultan i Istanbul, som beställdes av Hürrem omkring 1538

nedan Slavmarknaden (1866) av Jean-Leon Gerome visas en ung kvinna som undersöks av potentiella köpare. Hürrem Sultan kan ha gått igenom något liknande på marknaden i Konstantinopel

ovan Hürrems make, Suleiman den magnifike, är ihågkommen för att ha utvidgat det osmanska riket och lett en guldålder

Janitsjarerna och hela hovet
hatar henne och hennes barn likaså

Filantropiska strävanden

Hur Hürrem Sultan byggde upp sitt arv

Att engagera sig i välgörenhet visade sig vara en viktig del av Hürrems liv som sultanens hustru, och 1538 inledde hon sitt första projekt tillsammans med osmanernas chefsarkitekt Mimar Sinan. De lät bygga en ny moské i en eftersatt del av Konstantinopel och under ett antal år tillkom fler byggnader som var avsedda att gynna samhället i området. Två skolor, ett soppkök, en fontän som gav färskvatten och ett sjukhus blev en del av Haseki Sultan-komplexet.
Utöver detta komplex byggde Hürrem också ett antal moskéer i andra regioner samt soppkök i Mecka och Jerusalem, varav det senare enligt uppgift gav mat till cirka 500 personer två gånger om dagen. Hürrem lät också uppföra ett badhus i Hagia Sophia-området i Konstantinopel, som fortfarande står kvar. Förutom att delta i byggnadsprojekt grundade Hürrem också stiftelser över hela imperiet. Leslie Peirce skriver i sin biografi om Hürrem "Vid tiden för hennes död fanns det stora välgörenhetsinstitutioner i hennes namn i de heliga städerna Mecka, Medina och Jerusalem och i de osmanska huvudstäderna Istanbul och Adrianopel, medan mindre stiftelser var utspridda över riket i regionala huvudstäder och städer."

ovan Denna bild föreställer Suleiman som underhålls i Topkapipalatset, dit Hürrem flyttade det kejserliga haremet

ovan Hürrems son efterträdde Suleiman som sultan och blev Selim II

ovan Hürrems europeiska samtida kallade henne Roxelana, ett namn som hedrade hennes rutenska arv

nedan Hürrem Sultans grav vid den kejserliga Süleymaniye-moskén i Istanbul ligger intill hennes mans grav

Samtida källor talar om spekulationer om att
Hürrem hade på något sätt förhäxat sultanen

Artemisia

Piratprinsessan av Halicarnassus

Vad vet vi egentligen om kvinnan som stod på Xerxes sida mot grekerna och som hyllas av Herodotos?

In 480 f.Kr. tog Xerxes I strid mot de grekiska stadsstaterna i två historiska slag. I det ena, slaget vid Thermopyle, segrade hans (möjligen) 300 000 man starka armé, men till ett högt pris och mot vad legenden säger var endast 300 spartaner, ledda av kung Leonidas (uppskattningarna varierar, men 7 000 man verkar mer troligt). Under tiden, i sundet mellan ön Salamis och hamnen i Pireus, krossades Xerxes flotta av atenarna i slaget vid Salamis. I inget av slagen deltog Xerxes själv, men historien känner till namnen på mycket få av hans befälhavare. En som sticker ut, som hade varnat kejsaren för ett sjöslag med Aten och som var en av de få som lämnade konflikten med beröm i behåll, är drottning Artemisia I av Karien.
Artemisia var drottning av stadsstaten Halikarnassos och det är till stor del tack vare hennes landsman Herodotos som vi fortfarande minns henne. Hans skildring av slaget vid Salamis och dess omgivande historia är en av våra få källor till Artemisias liv och betydelse. "Andra antika grekiska och romerska historiker skrev också om henne, men Herodotos översvallade om henne", säger Dr Katie Nelson, medförfattare till En världshistoria i 80 försvunna kvinnor. "Han beundrade henne uppenbarligen djupt. Att han inte kände något behov av att 'förklara' hennes närvaro säger oss dessutom en hel del om persernas inställning till kvinnor vid den här tiden. Avsaknaden av en förklaring säger oss att en kvinnlig general inte var så ovanlig att det krävdes en lång förklaring till hur hon hamnade i en sådan roll."
Fakta om hennes liv före slaget är minst sagt knapphändiga. Vi vet att hon styrde som regent för sin son,

© Deniane Kartchner

Dr Katie Nelson
Dr Katie Nelson är världshistoriker och undervisar i kurser vid Weber State University samtidigt som hon skriver, leder turnéer och poddar. Hennes show, Vad är hennes namnär värd tillsammans med Olivia Meikle, som också är medförfattare till deras bok En världshistoria i 80 försvunna kvinnor.

Alla bilder: © Getty Images, © Shutterstock

Slaget vid Salamis

Hur de skickliga grekerna utmanövrerade den persiska flottan

Pisindelis, efter att hennes make, vars namn har gått förlorat, avlidit. Vi vet också att hon var dotter till kung Lygdamis av Halikarnassos och att hennes icke namngivna mor ursprungligen kom från Kreta, så hon var av grekisk och karisk härkomst. De exakta start- och slutdatumen för hennes styre är mindre tydliga, men det sammanföll med Xerxes I: s regeringstid (486-65 fvt). Vi vet också att hennes stad var ett av den tidens stora maktcentra.
"När hon regerade hade Halikarnassos varit en stor handelshamn i många århundraden", säger Nelson. "Den hade grundats av mykenerna, så hennes folk var väl förtrogna med deras eget kulturarv, de episka berättelserna från hjältarnas tidsålder. Strax efter hennes styre byggde Halikarnassos ett av de berömda antika världsundren [Mausoleet i Halikarnassos, 351 f.Kr.], så det var en stor sak. Nu är det ett stort turistmål, Bodrum i Turkiet, och folk strömmar dit från hela Europa igen."
Utöver detta är det dock mycket som är oklart om Artemisia före hennes roll i Xerxes flotta. Som Nelson påpekar var Herodotos helt klart ett fan, kanske för att han hade vuxit upp i hennes stad och hört berättelser om denna krigardrottning (Herodotos var cirka fyra år gammal när slaget ägde rum). Med detta sagt gjorde han en särskild poäng av att avfärda Xerxes andra befälhavare i sin redogörelse för slaget. "Jag nämner ingen av de övriga befälhavarna, eftersom jag inte har någon anledning att göra det, förutom Artemisia, som får mig att förundras över att en kvinna skulle ha följt med rustningen mot Hellas", skrev han i sin Historier. Han avslöjar att hon ställde fem skepp till Xerxes förfogande, och de ansågs vara bland de bästa som tog sig an Aten den dagen.
Nelson påpekar att Artemisias bidrag och jämlika plats vid bordet bland Persiens kaptener säger oss mycket om skillnaderna mellan den grekiska och den achemenidiska kulturen. "Hon var en av hans främsta generaler, och den enda kvinnliga generalen. Baserat på de källor vi har verkar det som om hon inte bara hade en plats vid bordet, utan att hon var lika respekterad som männen. Av allt att döma förekom inget "mansplaining" eller förakt för att hon var kvinna. Med andra ord var det varken en chock eller skandal att ha en kvinnlig general. Kvinnorna i det forna Persien var de mest frigjorda i den antika världen. De var utbildade och hade rätt att äga egendom och driva företag. Och även om det fortfarande var ett patriarkaliskt samhälle kunde kvinnor nå positioner med enorm makt."
Hennes närvaro väckte verkligen grekernas uppmärksamhet. Atenarna tros ha erbjudit 1.000 drachmer (motsvarande tre årslöner för en arbetare) för att fånga henne, och vi vet att hon fortfarande var ihågkommen 411 f.Kr. eftersom hon omnämns i pjäsen Lysistrate. "En legend säger att det gamla Sparta (ett annat samhälle med mäktiga kvinnor) uppförde en staty av henne i sin agora, som byggdes av de spillror som de invaderande perserna lämnade efter sig", säger Nelson. "Det är en fantastiskt kraftfull myt: förlorarna använde vraket av sin egen stad för att bygga en staty av fiendens ikoniska kvinnliga general. Det skulle man kunna analysera hela dagen!"
Som tidigare nämnts var Artemisia dock inte för att anfalla atenarna till havs. Herodotos återger hennes invändning, som förmedlades genom en annan av Xerxes betrodda befälhavare vid namn Mardonius: "Skona era skepp och erbjud ingen strid till sjöss, för deras män är lika mycket starkare till sjöss än era, som män är starkare än kvinnor."
"Hennes ord som återges av Herodotos är så rika", säger Nelson. "Vilken replik! Från en kvinnlig general som inte höll med alla män." Det är också viktigt att notera att Artemisia i denna invändning och hennes efterföljande befäl i slaget verkar ha varit fri att delta eller inte delta i det som skulle komma. Det finns inget som tyder på att Herodotos tvingade Artemisia att delta i striden mot Aten. "Xerxes respekterade henne ännu mer för att hon vågade säga vad hon tyckte när alla andra inte höll med", säger Nelson. "Men han följde inte hennes råd. Han inledde invasionen, men gav henne en utväg. Hon behövde inte åka, men hon valde att göra det. Hon seglade villigt in i en storm som bara hon såg komma."
Artemisia var visserligen den enda kvinnan som deltog i slaget vid Salamis, men Nelson berättar att hon sannolikt inte var någon avvikare, åtminstone inte i det persiska samhället. "Jag skulle säga att [Artemisias befäl] var ungefär lika ovanligt som det är idag att se en kvinnlig militär befälhavare. Det var tillräckligt anmärkningsvärt för att Herodotos skulle ägna henne särskild uppmärksamhet (och nästan drypa av beundran), men det var inte så ovanligt att perserna blev chockade. Så återigen, kanske som att se en kvinnlig VD eller premiärminister idag - anmärkningsvärt, lite spännande och därför bevakas mer noggrant, men inte chockerande.
"Men det är i Persien. I Aten skulle det ha varit otänkbart. Atenborna skulle ha blivit djupt chockade över att se en kvinna som befälhavare över någonting, än mindre över en fartygsflotta. Aten, även om det var demokratiskt, var otroligt förtryckande mot kvinnor. Atenska kvinnor var inte ens välkomna att gå omkring offentligt, än mindre att vara medborgare eller ta någon form av befäl."
Slaget vid Salamis gick ungefär lika illa för Xerxes styrkor som Artemisia hade förutspått. Den persiska flottan var indragen i ett trångt sund och omringad på alla sidor. Det stora antalet fartyg gjorde att striden blev en närstrid, och Artemisias skepp hamnade till synes mitt i denna närstrid. "Den persiska flottan hade lurats in i en trång passage och fångats av de snabbare och smidigare atenska fartygen", förklarar Nelson. "När vågorna slog in krockade de persiska skeppen med varandra och sjönk inför Xerxes ögon."
Det var vid denna tidpunkt som Artemisia gjorde något som har beskrivits som antingen våghalsigt eller förrädiskt, beroende på betraktarens perspektiv. Förföljd av en atensk trireme men blockerad av fartyg från den persiska flottan, bestämde hon sig för att ramma genom det som var framför henne. Skeppet hon kraschade igenom tillhörde kung Damasithymus av Calyndus. "Det kan hända att hon hade haft något otalt med honom medan de fortfarande befann sig vid Hellespont, men om hennes handling utfördes med ett bestämt syfte eller om kalyndianen mötte henne genom att korsa hennes väg på måfå, kan jag inte säga", skrev Herodotos och funderade över om rammningen hade varit helt oavsiktlig eller inte. Oavsett vilket fick det två viktiga reaktioner från både vän och fiende som verkade till hennes fördel. Atenarna trodde att hon hade bytt lojalitet och avbrutit deras förföljelse, medan Xerxes, som såg på på avstånd, trodde att hon hade krossat ett fiendefartyg och firade hennes modiga engagemang för honom. Enligt Herodotos utbrast kungen: "Mina män har blivit kvinnor och mina kvinnor män."
Slaget vid Salamis förlorades, men Artemisias rykte och ställning hos Xerxes förblev intakt. "Inför den katastrofala förlusten och förödmjukelsen kallade Xerxes till sig alla sina generaler och avskedade sedan, som en symbolisk gest, dem alla utom Artemisia", säger Nelson. "Han frågade vad han skulle göra, och Artemisia sa åt honom att 'dra åt helvete'! Han gick med på det och gav henne i uppdrag att föra hans barn (det var många) tillbaka till Persien i tryggt förvar. Hon tog dem med sig på sitt skepp och förde dem säkert till Efesos (i dagens Turkiet). Efter det försvinner hon helt ur historieskrivningen." Mardonius lämnades kvar för att fortsätta Xerxes invasion av Grekland, också det på Artemisias förslag, och han dödades i slaget vid Plataea året därpå, vilket innebar slutet på fälttåget.
Det antas att Artemisia som belöning för sitt mod i slaget fick en fullständig grekisk rustning av Xerxes, vilket var en grekisk sed för att hedra befälhavare snarare än en persisk, men som rimligen också kan ha varit en karisk sed och därför dubbelt betydelsefull. Samtidigt fick hans amiral för flottan en spindel och en distaffel, som ansågs vara symboler för kvinnlighet. Som Nelson säger är de konkreta detaljerna om vad som sedan hände Artemisia begränsade. En berättelse från 800-talet antyder att hon, efter att ha blivit avvisad av en prins vid namn Dardanus, kastade sig i havet, men ingen sådan legend verkar att dyka upp i några tidigare texter. Vi vet att hennes son Pisindelis tillträdde som härskare över Caria omkring 460 fvt, så det är möjligt att Artemisia var upptagen av sin roll som lokal ledare under en stor del av tiden efter Salamis.
Nelson önskar för sin del att Artemisias historia hade fått mer uppmärksamhet: "Den säger så många intressanta saker om samhällen i det förgångna. För det första belyser hennes berättelse det faktum att "kvinnans roll" i historien inte kan målas med en enda pensel. För kvinnor i det antika Persien fanns patriarkatet och i det antika Aten fanns patriarkatet på samma gång. Då som nu finns det ett helt spektrum av kvinnliga erfarenheter i patriarkala samhällen."

ovan En målning från 1882 av slaget vid Salamis av Constantinos Volanakis

Nedan Artemisia var den enda kvinnliga befälhavaren i den persiska flottan

Att gillra fällan
De grekiska skeppen intog sina positioner i gryningen med målet att locka in den persiska flottan i sundet mellan Salamis och det grekiska fastlandet, ge dem så lite manöverutrymme som möjligt och sedan närma sig på alla sidor.

Att dra in dem
När de persiska skeppen närmade sig grekerna, började de senare att röra sig bakåt och drog Xerxes styrkor ännu djupare in i sundet. Detta var precis den typ av sjömanskap och kunskap som Artemisia måste ha fruktat.

Strid på nära håll
Väl på plats började de grekiska skeppen att ramma från alla håll, närma sig perserna och förvandla striden till en närstrid med spjut, pilar och marinsoldater som hoppade upp på achaemenidiska skepp för att slåss man mot man.

Inget utrymme att springa
I den stora mängden fartyg kan en stor del av den persiska flottan inte vända effektivt för att göra en reträtt och få någon fördel. Kaos uppstår och fartygen fortsätter att kollidera och trassla in sig i varandra. Endast de som kan simma har någon större chans att komma undan.

"Förlorarna använde ruinerna av sin egen stad för att bygga en staty av fiendens ikoniska kvinnliga general"

topp En grekisk fris föreställande kvinnor i strid med män

ovan Slaget vid Salamis blev en kross av fartyg

Nedan Artemisias regeringstid efter Salamis går förlorad för historien

"Xerxes kallade alla sina generaler till sig och avskedade sedan alla utom Artemisia med en symbolisk gest."

ovan till vänster En staty av Artemisia i Bodrum, Turkiet

Ovan till höger Platsen där Halicarnassus en gång låg, nu Bodrum

VÄNSTER Eva Green i en ovanlig rolltolkning av Artemisia i 300: Uppgång för ett imperium

En världshistoria i 80 förlorade kvinnor
av Katie Nelson och Olivia Meikle finns tillgänglig nu (£10,99, Michael O'Mara Books)

Grekiska krigarkvinnor

Fler kvinnliga figurer tros ha sett strid

Tomyris

Pheretima

Telesilla

Tomyris, som tros ha varit drottning av Massagetae, avvisade ett frieri från Kyros II och mötte honom sedan i strid för att försvara sitt rike mot hans närmanden. Herodotos skriver att Tomyris ledde sina trupper i striden, och enligt vissa uppgifter dog Cyrus i striderna.

Pheretima var drottning av Battiaddynastin och tog över tronen efter att hennes son besegrats och tvingats i exil omkring 518 fvt. Han dödades senare och hon belägrade Barca, där man trodde att hans mördare gömde sig. Enligt Herodotos varade belägringen i nio månader.

Till skillnad från de andra härskande kvinnorna här var Telesilla en poet från Argos, men när hennes stad anfölls av spartanerna sägs hon ha organiserat Argos kvinnor, äldre och barn för att tvinga tillbaka fienden efter att de besegrat männen i fält.