Välkommen

Vetenskapen ska vara den disciplin som sprider ljus i mörkret kring människans förståelse. Men det visar sig att dess grundvalar i många fall vilar på ett ofattbart mörker. Förföljelse. Vivisektion. Försök på människor och djur. Giftiga ämnen som nonchalant släpptes ut på marknaden som universalmedel; praktiska uppfinningar som till slut slet sönder vår planets atmosfär.
Upptäck dessa fruktansvärda berättelser och många fler, från råttstäder till hundar som övergivits i rymden, kärnkraftsolyckor till experiment utformade för att frambringa det allra värsta i mänskligheten, här i berättelserna om några av de mörkaste vetenskapliga projekten som någonsin skapats.

S

© Getty Images;

6.	Dissekerade Herophilus  	levande människor?
8.	Medicin under medeltiden
12.	Kroppstjuvarnas framväxt
18.	Förföljda pionjärer
26.	Mänskliga djurparker
28.	Viktoriansk medicin
38.	Strömkriget
44.	Hur Marie Curie dog för vetenskapens skull
46.	Den mörka historien bakom vardagliga uppfinningar
50.	Experimentet med lille Albert
52.	De sa att det var säkert
58.	Världens farligaste mygga
60.	Hur pandemier börjar...   och hur de slutar
66.	Mannen bakom Wire Mother
68.	Nazisternas grymheter
72.	”Jag har blivit Döden”
74.	Är vi verkligen ensamma?
80.	Ormforskaren som skrev om sin egen död
82.	Laika, kom hem
84.	John B Calhoun och de riktiga råttorna på NIMH
88.	Byrån för förvarningar
92.	Vilsen i rymden
94.	Onda medicinska experiment
98.	Skulle du trycka på knappen i Milgram-experimentet?
102.	Dessa tankar är inte dina egna
108.	Möt den verklige Atomic Man
110.	Matilda-effekten
116.	Ett sinne för partikelfysik
118.	Spökena från Tjernobyl
124.	Den här musen lyssnar uppmärksamt
126.	Kråkor med agg
128.	Är det verkligen någon som har forskarna i sikte?

18

44

72

28

94

38

118

74

26

© Adobe Firefly; Alamy;  Getty Images; Wikipedia

Den antika läkaren bidrog på ett avgörande sätt till den medicinska kunskapen – kanske genom direkt insikt i människokroppens inre

Författare: Ben Gazur

De antika grekerna formulerade medicinska teorier som kom att utgöra grunden för den europeiska medicinen under nästan två årtusenden. Ändå baserade de en stor del av sin kunskap om människans anatomi – hur kroppen är uppbyggd – på dissektioner av djur. De använde sedan sina djurmodeller för att utveckla teorier om hur människokroppen fungerade. Enligt bevarade källor var det endast två antika forskare som faktiskt dissekerade människor för att skaffa sig kunskap.
Herophilus föddes i den grekiskspråkiga staden Chalcedon i Mindre Asien, men blev känd som läkare i den egyptiska staden Alexandria. I Alexandria höll han föreläsningar för stora folkmassor som kom från hela Medelhavsområdet för att höra honom tala om anatomi. För att tydliggöra sina poänger för publiken utförde Herophilus dissektioner på människor för att demonstrera sina teorier. I detta arbete fick Herophilus sällskap av läkaren Erasistratus.
Genom att skära i människokroppar kunde Herophilus göra många framsteg och rätta till misstagen hos dem som endast hade arbetat med djurkroppar. De antika författarna berömde Herophilus för noggrannheten i hans texter. Vi känner till nio böcker skrivna av Herophilus med titlar som Förlossningslära, Om ögonenoch Anatomi. Alla dessa har gått förlorade med tiden, med undantag för fragment som citerats av andra antika författare.
Det sägs att Herophilus kunde identifiera strukturer i den mänskliga hjärnan som inte hade namngivits tidigare. Herophilus skrev en text där han jämförde den mänskliga levern med djurens lever och pekade på skillnaderna. Vi vet att Herophilus faktiskt hade dissekerat människokroppar eftersom han mätte tarmens normala längd, något han inte kunde veta utan direkt erfarenhet. Bland Herophilus viktigaste upptäckter fanns de som kopplade pulsen till blodets transport längs artärerna.
Medan tidiga medicinska författare skrev positivt om Herophilus och hans dissektioner har senare omdömen varit hårdare. Den medicinske encyklopedisten Celsus, som skrev under 1:a århundradet e.Kr., sade att Herophilus utförde de bästa dissektionerna eftersom ”de skar upp människor medan de fortfarande levde”. Det sägs att han använde fångar för dessa vivisektioner. Dessa människor måste ha skurits upp utan bedövning. Den kristne författaren Tertullianus beskrev Herophilus som en ”slaktare” på grund av detta arbete.
Efter Herofilos och Erasistratos förbjöds ofta dissektion av människor i Europa av myndigheterna och förekom inte regelbundet förrän på 1300-talet e.Kr. vid europeiska medicinska skolor. De flesta läkare förlitade sig på felaktiga redogörelser hämtade från andra antika texter.

höger
Herophilus utförde sina obduktioner, och kanske även vivisektioner, tillsammans med läkaren Erasistratus i Alexandria i Egypten under offentliga föreläsningar

Höger  Det arbete som Herophilus och Erasistratus utförde gjorde dem berömda, och det sägs att Erasistratus kallades till kung Seleukos för att ställa en diagnos på hans son

OVAN
Det är okänt varifrån de lik som användes vid dissektioner i antiken kom, men antika författare uppger att de som skars upp medan de fortfarande levde var fångar

NAMN:  Herophilus från Chalcedon
LEVANDETID: ca 350–ca 280 f.Kr.
Land: Bithynien,  Mindre Asien
Fält: Biologi
Forskningsområde: Anatomi
Känd för: Att ha utfört de första metodiska medicinska dissektionerna av människokroppar

Viktig information

© Alamy; Getty Images; Wikipedia

NEDAN Universitetet i Montpellier i Frankrike grundades år 1289 och omfattar idag världens äldsta fortfarande verksamma medicinska fakultet

ochavcinej iiochoch IDagen är slut.åldrarna

NEDAN Denna medicinska illustration från en handbok för barberare-kirurger från 1400-talet vittnar om den utbredda tron på det övernaturliga

Diagnos och behandling av sjukdomar och skador utvecklades långsamt under de 1 000 åren mellan medeltidens början och renässansen

LEFT En guide till jämförelse av urin med olika färger som hjälpmedel vid diagnos, som tros ha sitt ursprung i 1400-talet

ThMedeltiden betraktas ofta som en period då mänsklighetens utveckling stannade av. Begreppet ”den mörka medeltiden”, i kombination med allmänhetens uppfattning om digerdöden och det medeltida livet – som hämtas från litterära äventyr inspirerade av denna period – skapar intrycket av en tid då många människor levde i elände, sjukdomar härjade och det fanns en enorm klyfta mellan de rika och de fattiga. Okunnighet och vidskepelse var också utbredda, och vetenskapen om medicin, i synnerhet, beskrivs ofta som i bästa fall primitiv och i värsta fall rent av barbarisk.
Historiska källor tyder på att den medicinska praktiken under den tidiga medeltiden (som varade från omkring slutet av 500-talet till 900-talet) till stor del drevs av vidskepelse och en religiös lära som i hög grad byggde på klassiska grekiska texter. Under senmedeltiden (från 1300-talet till 1500-talet e.Kr.) fick dock rationella idéer om sjukdomar och människans anatomi stort genomslag tack vare den arabiska världens inflytande på Europa via Spanien, och genom inrättandet av de första europeiska medicinska skolorna.
Medeltiden fick sitt rykte om stagnation eftersom den inföll efter Romarrikets fall och före renässansen. Romarrikets sammanbrott lämnade Europa utan någon övergripande auktoritet, vilket gjorde att den romersk-katolska kyrkan kunde etablera omfattande kontroll. Den katolska läran upprätthölls som den enda legitima källan till kunskap om den materiella världen, inklusive medicin.
I viss mån hämmade denna utveckling framstegen inom den medicinska kunskapen, eftersom prästerskapet förkunnade uppfattningen att sjukdomar var Guds straff för syndare och att bot endast kunde uppnås genom bön, bikt och ånger. De drabbade drev ibland den sista av dessa till ytterligheter och tillfogade sina kroppar ytterligare lidande genom att slå eller piska sig själva med en piska eller en käpp. Det är uppenbart att detta inte skulle ha varit effektivt mot verkliga fysiska och psykiska sjukdomar, även om ansträngningen kanske lindrade den ångest som orsakades av ett dåligt samvete.
Ironiskt nog, trots att den katolska läran hävdade att allt var Guds verk, hade de flesta medicinska metoderna sina rötter i den grekiske filosofen Empedokles teori om de fyra grundläggande elementen jord, eld, luft och vatten. Detta kombinerades

Några av de vanligaste sjukdomarna under medeltiden var dysenteri, tyfus och kolera

Kirurgi under medeltiden

NEDAN Nur al-Din Bimaristan, det islamiska sjukhuset, uppfördes i Damaskus, Syrien, år 1153 och är idag ett museum

Dagens kirurger är högt respekterade läkare, men under den tidiga medeltiden ansågs de vara underlägsna andra läkare. Medeltida kirurgi var grym och chansen att överleva ett allvarligt ingrepp var liten.
De medeltida kirurgiska teknikerna påverkades av skrifter av grekiska läkare som Hippokrates och Galen. Operationer utfördes vanligtvis i kloster där munkar tillverkade växtbaserade bedövningsmedel med ingredienser som alruna och opium. Vin användes som antiseptiskt medel, men infektionsfrekvensen efter operationerna var hög. Ingreppen utfördes vanligtvis av självlärda kirurger eller barberarkirurger och gällde ofta soldater som skadats i strid.
Från 1000-talet och framåt utvecklades kirurgin tack vare översättningen av arabiska texter till latin. Detta höjde kirurgernas status under senmedeltiden, men de kämpade fortfarande för att få akademiskt erkännande för sitt yrke. De nya medicinska skolorna främjade inledningsvis inte kirurgin, kanske eftersom dissektion av människokroppar var förbjudet av den katolska kyrkan. När dock expertis från den arabiska världen och en uppmjukning av kyrkans förbud gjorde det möjligt för kunskapen om människans anatomi att utvecklas under senmedeltiden kunde kirurgerna ta de första stegen mot att säkra den respekterade ställning de har idag.

HÖGER Medeltida kirurgiska instrument liknade mer en sadistisk tortyrmästares leksaker än en livräddande kirurgs verktyg

med begreppet de fyra kroppsvätskorna, nämligen gul galla, slem, svart galla och blod, som Hippokrates och Galen bidrog till att sprida. Kombinationen av dessa idéer tilltalade de katolska myndigheterna eftersom den redan var väl etablerad och eftersom den antydde en livskraft som kunde liknas vid en mäktig, enskild gudom.
Eftersom man trodde att god hälsa var belöningen för att hålla de fyra kroppsvätskorna i balans, var det logiskt för dåtidens läkare att anta att de kunde manipulera kroppsvätskorna för att åstadkomma bot. Ett sätt att göra detta var genom åderlåtning, vilket var en av de vanligaste medicinska metoderna under medeltiden. När kirurgerna ansåg att endast en liten mängd blod behövde avlägsnas från kroppen använde de blodiglar. Allvarligare ”obalanser” kunde dock kräva att man skar i patienten med knivar som utan tvekan var dåligt desinficerade. Därför var risken lika stor att åderlåtning orsakade en infektion som att den botade en, inte minst eftersom tekniken att sy ihop sår inte utvecklades förrän senare.
Åderlåtning utfördes ofta av barberarkirurger som, som termen antyder, var skickliga på att skära både i hår och kött. Deras skicklighet med vassa blad gav dem legitimitet som läkare över hela Europa, och de kunde anlitas för att utföra operationer i kloster och på slagfältet. I de mest extrema fallen kunde en kirurg tvingas amputera en lem. Eftersom det saknades kraftfulla bedövningsmedel och antiseptiska medel var det dock osannolikt att detta ingrepp skulle sluta väl för den skadade, då både blodförlust och infektion utgjorde risker.
En annan kroppsvätska som var viktig vid behandling av sjukdomar under medeltiden var urin, även om den användes för diagnos snarare än som behandling. En läkares medicinska utrustning innehöll tabeller som kopplade färgen på ett urinprov till en rad olika tillstånd. Jämförelsen mellan provet och dessa tabeller utgjorde grunden för diagnosen och behandlingen. Läkare utbildades i denna utbredda praxis liksom i andra metoder för att undersöka patientens yttre, uppenbara vitala tecken, såsom att observera deras andning.
Ytterligare en ironi i ett samhälle som dominerades av en religiös ordning var att behandlingen av sjukdomar under medeltiden i hög grad förlitade sig på astrologi. Denna praxis ses med ogillande av den katolska kyrkan eftersom den antyder att universum påverkas av en annan kraft än Gud. Under medeltiden ansågs dock månens och planeternas ställning ha inflytande över människors hälsa på grund av de fyra elementen. Följaktligen bestämdes den rätta tidpunkten för att utföra behandlingar, såsom åderlåtning, genom att konsultera astrologiska kartor.
Andra grekiska medicinska principer som användes under medeltiden inkluderar signaturläran. Grunden för detta tillvägagångssätt byggde på antagandet att en sjukdom i kroppen kunde behandlas med en del av en växt som på något sätt liknade det drabbade organet. Utövarna kunde stödja sig på den begränsade kunskapen om inre anatomi som erhållits genom dissektion av människokroppar utförd av Galen och andra. Trots detta byggde signaturläran på subjektiva tolkningar av vad som utgjorde lämpliga motsvarigheter till kroppsdelar och det är därför osannolikt att den lindrade många åkommor.
Utöver sin roll i detta gavs växter som ansågs ha medicinska egenskaper till de sjuka i klostren. Som en del av sina klosterplikter skötte munkarna trädgårdar och hade ansvaret för att experimentera med örter och kryddor samt att försöka bota de sjuka genom att vädja till Gud. Klostren var alltså i huvudsak medeltida sjukhus där de drabbade kunde söka både syndaförlåtelse och jordiska botemedel. Blommor och andra doftande växtdelar användes också i fall där man trodde att dofter och ångor hade läkande egenskaper.
I sina bibliotek kunde munkarna ta hjälp av historiska texter när de utförde praktiska snarare än religiösa behandlingar. Utöver detta fanns det dock få platser där blivande läkare och kirurger kunde lära sig om medicin och kroppen, fram till dess att de första riktiga medicinska skolorna öppnades ungefär halvvägs in i medeltiden. Schola Medica Salernitana, eller Salernos medicinska skola, som anses vara den första skolan av sitt slag i Europa, öppnade på 800-talet och hade en läroplan baserad på verk från både det antika Grekland och den islamiska världen. Dess medicinska examensbevis godkändes officiellt av den tysk-romerske kejsaren Fredrik II år 1231 och skolan var i drift fram till 1800-talet. Universitetet i Montpellier i Frankrike inrättade också ett medicinskt program i slutet av 1200-talet, och studenter utbildas där fortfarande idag.
Som barn av sin tid bedrev dessa institutioner inledningsvis varken undervisning eller forskning inom vetenskapsbaserad medicin. Hade de gjort det, skulle de kanske ha kunnat bidra till att begränsa den svarta dödens härjningar, som decimerade befolkningarna i Asien och Europa i mitten av 1300-talet. Även om denna apokalyptiska epidemi inte var det enda fallet av en smittsam sjukdom som spred sig över Europa under medeltiden, var den utan tvekan den värsta och dödade uppskattningsvis 60 % av kontinentens befolkning. Bakterierna som orsakade denna pest tros ha anlänt till kontinenten via hamnen i Messina på handelsfartyg från Mellanöstern. Historien berättar att de första båtarna med smittade besättningar angjorde hamnen med de flesta ombord redan döda. Sjukdomen spred sig sedan från fartygen innan båtarna hann segla ut till havs igen.
Även om skulden för spridningen av digerdöden har lagts på råttor och råttlöss, kunde man också smittas genom direktkontakt med en sjuk person eller genom att utsättas för hosta och nysningar, vilket gjorde att de tidiga stadierna av infektionen liknade influensa eller en vanlig förkylning. Därför måste den ha spridit sig lätt under de trånga och ohygieniska förhållanden som många vanliga människor levde under.
Även om den relativt primitiva medeltida medicinska kunskapen innebar att institutionerna var maktlösa när det gällde att förhindra pestens spridning, gjordes viktiga framsteg under senmedeltiden jämfört med situationen några århundraden tidigare. Eftersom teorier som vi idag vet är felaktiga fortfarande var utbredda hade behandlingsmetoderna ännu inte helt tagit sig ur medeltidens mörka tider. Ändå utgjorde inrättandet av medicinska skolor några av de tidigaste försöken att göra medicin till en akademisk disciplin och utmanade den katolska kyrkans inflytande över den medicinska praktiken.
Denna process underlättades av införlivandet av medicinsk kunskap från islamiska länder genom invandring, handel och korstågen. Flera arabiska länder hade redan gjort stora framsteg i sin förståelse av människans anatomi. Allteftersom mer och mer av detta översattes till latin blev det lättillgängligt för europeiska lärda. De kombinerade i sin tur den nya informationen med en omvärdering av antika grekiska texter och nya undersökningar av dissekerade kroppar. Det de upptäckte gav större tyngd åt praktiska än andliga diagnoser och behandlingar och satte medeltidsmedicinen på en väg som i slutändan skulle leda till den vetenskapliga revolutionen.

Den svarta döden beräknas ha
dödat mellan 30 och
60 procent av Europas totala befolkning

OVAN Schola Medica Salernitana i Salerno, Italien, var Europas första medicinska högskola och där undervisades både i europeiska och arabiska teorier

”Deras skicklighet med vassa knivar gav dem erkännande som läkare i hela Europa, och de kunde anlitas för att utföra operationer”

OVAN Medeltidens tandvård var inte lika riskfylld som invasiv kirurgi, men utan bedövningsmetoder var den förmodligen ofta smärtsam

VÄNSTER Som kejsare av det heliga romerska riket bidrog Fredrik II till att läkare och kirurger fick en högre social och akademisk ställning i medeltidens Europa

Den svarta döden

Den svarta döden, även känd som pesten, har i allmänhet tillskrivits bakterien Yersinia pestis. Den spreds från person till person via luften och kunde även överföras av loppor som hade bitit infekterade råttor. Råttor var vanliga i städer och tätorter, och de brukade ofta smyga sig ombord på handelsfartyg, vilket gjorde att sjukdomen kunde spridas till Europa från Centralasien, där historiker tror att epidemin började i slutet av 1330-talet.
Även om den svarta döden ofta kallas bubonpest kunde infektionen också ta sig uttryck i form av lungpest eller septikemisk pest. Oavsett vilken form den drabbade smittades av led det dock vanligtvis till en plågsam död, som föregicks av stora bölder på huden, organsvikt och blödningar.
Eftersom medeltida läkare inte kände till mikroorganismer tillskrevs pestens spridning en rad icke-biologiska orsaker, däribland andar och Guds vrede. Följaktligen var försök till botemedel, såsom rökning med örter, självpiskning och punktering av bölder, eller ”buboes”, verkningslösa. Sjukdomens spridning började först avta i takt med att befolkningen minskade, och de flesta källor daterar slutet på den svarta döden till omkring början av 1350-talet, även om det förekom mindre pestutbrott även efter det.

OVAN  Grupper av fromma katoliker piskade sig själva på gatorna för att blidka Gud, som de anklagade för svartdöden

© Alamy, British Library, Getty Images

Rise of the

Under 1700- och 1800-talen strövade mörka, skuggliknande gestalter omkring på Storbritanniens kyrkogårdar i jakt på färska kroppar till landets anatomibord

Författare: Callum McKelvie

Tkyrkogården är tyst som graven, bortsett från en ensam gestalt som tyst gräver i jorden och gräver djupt efter kistan som ligger begravd där under. När hans spade träffar kistlocket flinar han illvilligt – han kommer att få en rejäl belöning i kväll. Gravplundrare har blivit något av en gotisk kliché, ett återkommande tema i skräckfilmer och berättelser, men under 1700- och 1800-talen var likstöld inte bara mycket verkligt utan också oerhört vanligt. ”Det fanns två ’toppar’ i likstöldshandeln: de sista decennierna av 1700-talet och de första av 1800-talet, och sedan igen omkring 1826–1828, strax innan Burke och Hare greps för de mord de begått i Edinburgh”, förklarar Suzie Lennox, författare till Bodysnatchers: Digging Up the Untold Stories of Britain’s Resurrection Men.  Under dessa två perioder kunde de så kallade ”resurrection men” ses ströva omkring på Storbritanniens kyrkogårdar på jakt efter färska lik. Men varför fanns det en sådan efterfrågan på lik, och vem köpte dem?
Under 1700-talet befann sig den medicinska världen i ett fastlåst läge på grund av föråldrade lagar. De vetenskapliga forskningsmetoderna hade förbättrats och man lade nu större vikt vid studenternas praktiska kunskaper om kroppen. Men här låg problemet, eftersom fram till Anatomilagen från 1832 kunde dissektioner endast utföras på ett litet antal lik som beviljats enligt lag. År 1505 beviljade Jakob IV rätten att använda brottslingars’ kroppar för dissektion till The Worshipful Company of Barber Surgeons i Edinburgh och år 1540 hade Henrik VII följt efter och tillåtit samma sak i England och Wales. Detta fastställde dock den årliga kvoten till bara fyra lik, och även om Murder Act från 1752 fastställdede förfarandena för obduktion av mördare, betraktades dissektionen uteslutande som ett straff för den dömde och inte som en rent vetenskaplig verksamhet. Användningen av anatomi som straff var direkt kopplad till de starka kristna övertygelserna som rådde vid denna tid. Hur kunde man hoppas på något slags liv i det andliga livet efter detta om ens kropp

Har vi den här?

hade förstörts fysiskt? Det växande intresset för anatomisk forskning innebar dock att antalet tillgängliga lik (ett årligt genomsnitt på 12 mellan 1752 och 1832) inte längre räckte till. Och där det finns en efterfrågan finns det alltid någon som är villig att tillgodose den.
Här träder ”resurrection men” in, allmänt kända som likstjälare. Dessa var personer som, mot betalning, såg till att alla unga medicinstudenter som sökte extra ”material” fick sina önskemål uppfyllda. ”Likstöld som ett ’yrke’ började egentligen inte ta form förrän i slutet av 1700-talet”, förklarar Lennox. ”Fram till dess hade studenterna och anatomerna själva genomfört sina egna räder på kyrkogårdar och skaffat sig lik när de kunde.” Ovanligt nog var själva handlingen att stjäla lik inte olaglig – brottet låg i stölden av föremål på kroppen och i själva dissektionen. ”Om liksvepningen eller andra klädesplagg stals tillsammans med liket eskalerade brottet till ett grovt brott”, berättar Lennox. ”Det är av den anledningen som liken alltid kläddes av så snart de togs ur kistan.” Och om jobbet sköttes korrekt kunde det vara extremt lukrativt för tjuvarna.
”När 1700-talet närmade sig sitt slut inbringade en vuxen kropp omkring två guineas, och ett barns lik prissattes till 6 shilling för den första foten och därefter 9 pence per tum”, förklarar Lennox. Men när 1800-talet inleddes ökade efterfrågan stadigt och på 1810-talet hade priset för en vuxen fördubblats. ”Vuxna lik, det vill säga alla lik som var över tre fot långa, kostade nu 4 pund och 4 shilling, och barn prissattes per tum”, fortsätter Lennox. ”Efterfrågan var så stor att när Anatomy Act antogs 1832 kunde en kadaver inbringa så mycket som 16 guineas. För att sätta detta i perspektiv kunde vanliga levnadskostnader, till exempel ost, kosta 2d för 1 lb eller ett glas gin 3d, vilket motsvarade 45 dagars lön för en kvalificerad arbetare.”
Med tiden utvecklade likstjälkarna en rad tekniker för att underlätta uppgrävningen av ett lik. ”Gravarna efter nyligen avlidna var måltavlor; inte ens de som begravts samma dag gick säkra”, förklarar Lennox. ”Likstjälkarna grävde vid kistans huvudända och staplade jorden på den andra änden, så att den så småningom fungerade som en utkragning. Detta gjordes med träspadar för att dämpa ljudet när man träffade stenar. Så snart man hörde ett duns mot kistlocket placerades en kofot eller något annat verktyg under locket, som sedan bändes upp, medan jorden som hade staplats på den andra änden hjälpte till att få locket att snäppa upp över bröstområdet. När kistan väl var öppen fästes antingen krokar eller rep vid liket, och kroppen drogs ut med ett antal kraftiga ryck. Allt detta skulle helst ha utförts under en månlös natt, vilket gav bättre skydd mot att bli upptäckta. Om det gjordes på rätt sätt kunde denna process ta högst en timme.”
En av de bästa källorna för vår kunskap om hur likstjälkarna arbetade är James Blake Baileys The Diary of a Resurrectionist, utgiven 1896. Som titeln antyder innehåller denna bok utdrag ur en dagbok som fördes av en verklig likstjälkare, Joseph Naples, en kyrkogårdsvakt som blivit likstjälkare. Dagboken ger detaljer om hur Naples gick tillväga i sitt arbete. Vanligtvis tog han bort kroppen innan graven fick sin sista uppstädning – den uppvända jorden väckte inga misstankar. Naples lade sedan liket i en säck, fyllde igen större delen av graven och placerade sedan liket nära ytan när han lade tillbaka den återstående jorden. Detta innebar att det var relativt enkelt för honom att gräva fram liket och se till att graven såg orörd ut. För att undvika att bli påkommen på gatan när han släpade runt på lik utnyttjade Naples uthus som tillhörde de högskolor han levererade till för att förvara liken fram till leveranstidpunkten.
I London var efterfrågan på lik så stor att ligastjälkarband bildades. Borough-gänget dominerade marknaden för likstöld i London under 1810-talet och utplånade praktiskt taget all konkurrens. ”De hade monopol på likförsörjningen i London och levererade kadaver till undervisningssjukhusen Guy’s, St Thomas’ och St Bartholomew’s samt till de många privata anatomiskolor som växte fram okontrollerat i området”, säger Lennox. Gänget hade ett antal ledare under sina verksamhetsår, varav den förste var Ben Crouch. ”Crouch hade stort inflytande och förstörde i praktiken möjligheten för enskilda likstjälare att fortsätta sin verksamhet – genom att förstöra de kyrkogårdar de hade siktat in sig på eller genom att anmäla deras brott till myndigheterna”, förklarar Lennox. ”Hur som helst var det enda alternativet för sådana individer oftast att ansluta sig till Borough-gänget för att säkerställa en stadig inkomst.” Ingen ledare för Borough-gänget var dock mer ökänd än Patrick Murphy, som enligt en bekännelse av en viss James May ”kunde gå till vaktmästarna på olika kyrkogårdar och betala dem generöst för fri tillgång till områdena.” Detta framgår tydligt i fallet med Holywell Mound. Borough-gänget köpte exklusiv tillgång till kyrkogården av dess kyrkvaktmästare. Men när två rivaliserande likplundrare avslöjade deras plan, stormade en rasande folkmassa fram och fann nästan alla gravar tomma. Rasande kastade de den livrädda kyrkvaktmästaren i en grop och försökte begrava honom levande, innan polisen stoppade dem.

OVAN
Burke och Hare avbildade hur de mördade ett av sina offer. Deras metod att kväva offren fick smeknamnet ”Burking” och användes i många år därefter
vänster
Det var inte bara i Storbritannien som likstöld var utbrett – även i USA fanns en blomstrande verksamhet kring likstöld, vilket denna illustration från 1868 visar

”Dissektionen betraktades enbart som ett straff för de dömda och inte som en rent vetenskaplig verksamhet”

Malcolm McCallum, intendent vid Anatomiska museet i Edinburgh, berättar om stadens historia av gravplundring och om William Burkes skelett

Berätta om dig själv och museet…
Jag är intendent vid Anatomiska museet, och i praktiken är vi Edinburghs medicinska fakultets museum. Själva medicinska fakulteten har sina rötter i 1726, och vår samling berättar verkligen historien om hur anatomi undervisades vid universitetet under en period på 300 år. Som en del av detta har vi många mänskliga kvarlevor.
Hur förhöll sig Edinburghs medicinska fakultet till likstöld och studenternas anskaffning av kroppar för forskning?
Såvitt jag vet var det något som tyst accepterades. Handeln i sig hade funnits en tid och var inte bara ett fenomen från 1800-talet – det finns rapporter om gravplundring i Edinburgh omkring 1710–11. Under 1820-talet var man tvungen att dissekera en kropp om man skulle ta en anatomiexamen, och universiteten visste att det inte fanns tillräckligt med lagligt anskaffade kroppar för alla. I grund och botten blundade medicinska fakulteterna för handeln.
Vilken inverkan hade skandalen kring William Burke och William Hare på skolan?
Den hade faktiskt en positiv inverkan. Skandalen ledde till Anatomilagen från 1832, som gjorde ett större antal kadaver lagligt tillgängliga för skolorna. Om man avled på ett mentalsjukhus eller sjukhus och inte hade några anhöriga eller medel för att täcka begravningskostnaderna, gick kroppen till skolorna för dissektion. Avgörande var att de institutioner som tillhandahöll liken endast levererade dem till anatomiska skolor som var knutna till undervisningssjukhus. För medicinska fakulteten innebar detta alltså att lagen antogs och att skolan återfick sin framträdande ställning på bekostnad av andra skolor utanför universitetet.
Hur förhåller sig museet till detta arv av likstöld?
En av de första sakerna att notera är begreppet samtycke. Om man ser sig omkring i museet finns det preparat, såväl hela skelett som kroppsdelar, som används i undervisningen. Men de personer som dessa tillhörde gav inte sitt fulla samtycke. Före 1832 har vi mycket få dokumentära bevis, men det är troligt att de antingen tillhörde människor som blivit gravplundrade eller människor som dissekerades som straff enligt bestämmelserna i mordlagen efter att ha begått mord. Efter 1832 handlar det om fattiga människor, återigen troligen utan deras individuella samtycke, även om de denna gång togs på laglig väg enligt bestämmelserna i Anatomy Act. Museet är medvetet om att det för en stor del av samlingen historiskt sett inte finns något samtycke och att medicinska fakultetens historia skiljer sig helt från det nuvarande sättet på vilket man kan donera sin kropp.
Vilka föremål har ni som rör historien om likstöld?
Vi har livmasker av både William Burke och Hare samt dödsmasker av Burke och dr Knox. Anledningen till att vi har Burkes mask är att Edinburgh vid den tiden var ett centrum för frenologi, en märklig pseudovetenskap där man trodde sig kunna avgöra om någon var benägen att begå brott genom att studera knölar och ojämnheter på huvudet. Vi har också ett par av Knox medicinska preparat som användes i undervisningen och, vilket är mest oroande, har vi ett brev som sägs vara skrivet med Burkes blod, vilket tydligen togs från hans huvud under dissektionen. Vi tror att detta skrevs av Alexander Monro Tertius, som var den anatomiprofessor som dissekerade Burke.
Ni har ju det berömda skelettet av William Burke utställt. Kan ni berätta om det?
Efter avrättningen överlämnades Burkes kropp till professor Alexander Monroe för dissektion. Rättegångens sheriff, David Boyle, hade sagt till Burke: ”Din kropp ska dissekeras och anatomiseras offentligt, och jag litar på att om det någonsin blir sed att bevara skelett, så kommer ditt att bevaras så att eftervärlden kan minnas dina avskyvärda brott.” Så efter en offentlig dissektion, där tusentals människor kom för att se Burkes kropp, delades skelettet i princip upp i fyra delar, lades i tunnor och ställdes ut i museet – där det finns kvar än i dag.

2x © Anatomiska museet, Edinburghs universitet

År 1788 vände sig invånarna i New York mot den medicinska etablissemanget, som i åratal hade plundrat stadens gravar, efter ett grymt skämt av en ung student

HÖGER
En ”mort lair” var en anordning som var avsedd att skydda en nära anhörigs lik genom att täcka hela graven

I takt med att likstöld blev allt vanligare infördes skyddsåtgärder för att skydda de avlidna. En av de vanligaste var en anordning som kallades ”mortsafe”. ”De användes främst i Skottland från omkring 1816 och var en vidareutveckling av den mer rudimentära mortstone, som i grunden var en kistformad stenblock som placerades över graven vid begravningen”, säger Lennox. ”När man insåg att likstjälkarna kunde komma åt liket från sidorna infördes järnskördar på mortstone och mortsafe började ta form.”
Dessa var dock inte de enda alternativen för oroliga anhöriga; det fanns även andra, mer uppfinningsrika former av skydd. ”Kistkragar” var metallringar som fästes runt likets hals och bultades fast i kistans botten. Eller så kunde familjer hyra en plats för sin anhörige i ett ”morthouse”, i princip ett stort förvaringsskjul av sten som bevakades. Kroppen förvarades här tills den hade ruttnat så pass att den inte längre kunde användas av anatomister, varefter den begravdes i graven. Man kunde också se annonser för metallkistor, till exempel ”den enda säkra kistan är Bridgmans patenterade smidesjärnskista”, men den utan tvekan mest bisarra av dessa skyddsåtgärder var ”gravpistolen”. Detta var i huvudsak ett vapen (vanligtvis ett tjuvskyttgevär) utrustat med en snubbeltråd och placerat över en grav. I USA drevs sådana åtgärder till sin spets med skapandet av ”kisttorpeden”. Denna spränganordning, uppfunnen av Phillip K Clover från Columbus, Ohio, fästes på kistans tak och var utformad för att avfyra flera blykulor mot en eventuell gravplundrare när den träffades av en spade.
Det var mellan 1827 och 1828 i Edinburgh som de kanske mest ökända likplundrarna var verksamma, trots att de aldrig faktiskt stal någon kropp. Vilka var dessa män? William Burke och William Hare. Deras inträde i likplundrarnas värld skedde av en slump när en av Hares hyresgäster, känd som ”Old Donald”, avled av naturliga orsaker men – vilket var avgörande – utan att ha betalat sin hyra. I jakten på ett sätt att få tillbaka de pengar han var skyldig dem tog Burke och Hare hans lik till den framstående dr Robert Knox medicinska fakultet. Knox var så förtjust över likets färskhet att han betalade dem den förnäma summan av sju shilling. När de insåg att ”färskhet” var nyckeln började duon locka fattiga och utsatta personer till hyresvärdshuset och kväva dem till döds. Kropparna fördes sedan till Knox, som på grund av en svår smittkoppsinfektion som barn endast hade ett fungerande öga och tycks ha blundat för varifrån hans två leverantörer skaffade fram sina preparat.
Till slut greps duon när de mördade Marjory Docherty, en avlägsen släkting till både Burke och James, samt Ann Gray, en kvinna som bodde på pensionatet. Efter att Docherty försvunnit en kväll blev paret Gray misstänksamma och fann hennes kropp gömd i ett gästrum. De gick direkt till polisen, men vid det laget hade Burke och Hare redan flyttat kroppen till Knox skola. En husrannsakan avslöjade kroppen och Burke och Hare greps. Hare vittnade, i utbyte mot straffrihet, mot Burke, som hängdes på morgonen den 28 januari 1829. Som en sista ironi skickades Burkes kropp, eftersom han var en brottsling, till dissektion. Knox undgick rättegång men lyckades inte rädda en karriär som redan låg i spillror.
Ändå var dessa ökända brott inte den enda mordskandalen med koppling till de så kallade ”resurrectionisternas” värld. ”The London Burkers”, kanske i ännu högre grad än Burke själv, var förmodligen den drivande kraften bakom Anatomy Act från 1832. Trion, bestående av John Bishop, Thomas Williams och den tidigare nämnde James May, plundrade faktiskt några gravar. De tycks dock ha inspirerats av händelserna i Edinburgh och övergick istället till mord för att driva sin verksamhet; deras brott upptäcktes 1831 när de levererade liket av en 15-årig pojke av italienskt ursprung till King’s College School of Anatomy. Personalen blev misstänksam och anmälde händelsen till Londons polis. Under trions förhör uppgav Bishop att de hade mördat ytterligare en pojke och även en flicka, vilket bekräftades av Williams. När han beskrev mordet på den så kallade ”italienska pojken”, Carlo Ferrari, uppgav Bishop att offret egentligen var från Lincolnshire och hade lockats till deras hus med löfte om arbete. Duon gav sedan pojken en kopp rom spetsad med laudanum, och Bishop uppgav att: ”Jag tog sedan honom i mina armar och lät honom glida ur dem huvudstupa ner i brunnen i trädgården, medan Williams höll i repet för att förhindra att hans kropp sjönk alldeles för djupt ner i brunnen – han var nästan helt nedsänkt i brunnsvattnet.” Bishop och Williams dömdes till döden, men May beviljades uppskov. ”I sin bekännelse medgav John Bishop att han hade stulit över 1 000 lik från Londons kyrkogårdar”, avslöjar Lennox. ”Han trodde att nästan alla likplundrare i London hade försökt sig på ’burking’ efter att ha hört talas om idén från mannen i Edinburgh som gav metoden dess namn – William Burke.”
Det var efter dessa händelser som 1832 års anatomilag infördes i ett försök att reglera tillgången på kroppar till anatomiskolorna. Men hur framgångsrik den var är diskutabelt. Historikern John Knott skriver i sin uppsats från 1985 Popular Attitudes to Death and Dissection in Early Nineteenth Century Britain: ”Anatomilagen löste inte problemet med att skaffa lik till medicinstudenterna”, och hävdar att även om lagen kanske begränsade den okontrollerade spridningen av likstöld, innebar den att ivriga medicinstudenter istället skaffade sitt ’material’ från fattighus och sjukhus. Dessa lik var till stor del från arbetarklassen.
Trots den diskutabla framgången och moraliteten hos anatomilagen minskade dock likstölden gradvis under de följande decennierna. Samtidigt såg författare som Robert Louis Stevenson, med sin novell från 1884 The Body Snatcher, till att likstjälkarna skulle få ett eget liv efter döden som ämne för gotiska och gruvliga skräckberättelser. Den mörka och olycksbådande gestalten, som smög omkring på kyrkogårdarna med sin trogna spade på jakt efter färska kroppar, blev en skräckikon i sig själv.

”Dr Robert Knox var så förtjust över att kroppen var i så gott skick att han betalade Burke och Hare den förnäma summan av sju shilling”

Likstöld var inte bara ett brittiskt fenomen, utan var under 1700- och 1800-talen lika vanligt i USA, där stränga lagar likaså ledde till en kraftigt ökad efterfrågan på ”preparat” från ivriga medicinstudenter.
En dag i april 1788 i New York råkade en grupp unga pojkar som lekte på gatan kasta en blick genom ett fönster och blev förskräckta när de såg en medicinstudent ivrigt dissekera ett lik. Irriterad över att ha blivit avbruten viftade studenten med en avskuren arm och påpekade att den tillhörde en av pojkarnas mödrar. Problemet var att pojkens mamma nyligen hade avlidit, och när hans rasande far upptäckte att hennes grav var tom stormade en arg folkmassa sjukhuset.
När de såg den upprörda folkmassan flydde de flesta läkarna och studenterna, men några stannade kvar i ett försök att skydda sina värdefulla preparat – dock utan resultat. Folkmassan hittade en handfull orörda lik och förde dem till kyrkogården för en värdig begravning.
Under tiden eskorterades läkare och studenter till fängelset för sin egen säkerhets skull, men pöbeln gick inte att tygla och jagade efter alla anatomister som fortfarande var på fri fot i staden. De stormade Columbia School och ignorerade vädjanden om fred från en desperat Alexander Hamilton. Studenterna barrikaderade sig inne i byggnaden och det var först när en grupp milismän öppnade eld som folkmassan lugnade sig.
Detta var bara ett av många upplopp som inträffade på grund av anatomisternas handlingar. I veckor efter händelserna patrullerade grupper av medborgargarden kyrkogårdarna på natten, fast beslutna att skydda kvarlevorna efter sina nära och kära.

OVAN
En karikatyr från 1773 som visar den berömde anatomen dr William Hunter på bar gärning när han stjäl ett lik
OVAN TILL HÖGER
En illustration från 1700-talet av ett dissektionsrum
TILL VÄNSTER
Doktor Robert Knox, som köpte liken efter mordoffer från William Burke och William Hare

Huvudtypsnitt och bakgrund: © Getty Images

Alla bilder: © Alamy

Förföljd

Vissa forskare har fått utstå stora lidanden – antingen på grund av vad de tror på eller helt enkelt på grund av vilka de är

Höger
Galileos rättegång inför den romerska inkvisitionen framhålls ofta som ett exempel på katolska kyrkans förtryck av vetenskapen, även om sanningen är mer komplex.

.

Förföljda pionjärer

Vetenskapen när den är som bäst är det rena sökandet efter sanningen genom experiment och teori. Forskare önskar ofta att de kunde utöva sin verksamhet utan störningar från omvärlden. Historien har dock visat att forskare ofta hämmas eller aktivt förföljs och att deras arbete undertrycks.
De tidigaste ”protoforskarna” var antikens grekiska filosofer som trodde att sanningen kunde nås med hjälp av sinnena. Anaxagoras ansåg att solen kanske var en eldig massa  i himlen, snarare än en gud, som de flesta trodde. För att han ifrågasatte den traditionella religionen åtalades han och drevs bort från Aten. Många forskare som har förkunnat idéer som strider mot religioner har utsatts för liknande förföljelse.
Forskare kanske gärna ser sig själva som verksamma utanför politikens sfär, men alla människor är en del av sitt samhälle. Om myndigheterna beslutar att en forskares arbete strider mot det regerande partiets doktriner kan denne drabbas av landsförvisning eller avrättning. I Sovjetunionen skickades många till Sibirien eftersom deras forskning ansågs vara ”okommunistisk”.
Ibland är det andra forskare som förföljer forskare. Även om de kanske inbillar sig att de agerar helt logiskt och alltid följer bevisen, är forskare ändå människor och därmed utsatta för mänsklig felbarhet. När en forskare lägger fram en ny teori som strider mot vad de flesta andra forskare tror på, kan hen möta ett misstroende som är svårt att övervinna. Fysikern Max Planck skämtade om att ”vetenskapen går framåt en begravning i taget” – vilket innebär att man måste vänta på att gamla forskare ska dö innan en ny idé kan blomstra.
Många stora forskare har utsatts för övergrepp, angrepp, förtryck eller till och med dödats – antingen på grund av sitt arbete eller för vilka de är. Vissa har av senare generationer hyllats som vetenskapens martyrer, vars forskning till slut övervann deras förföljare.

nedan
Galileos utgivning av Dialog om de två främsta världssystemen ledde till att han greps och ställdes inför rätta

Galileo Galilei

Levnadsår: 1564–1642
Land: Italien
Område: Astronomi
Bara ett år efter att teleskopet patenterades 1608 gjorde den italienske tänkaren och uppfinnaren Galileo Galilei fantastiska förbättringar av dess konstruktion och riktade för första gången ett teleskop mot natthimlen.
Galileos innovationer begränsade sig inte bara till astronomin. Han ansåg att naturlagarna kunde uttryckas matematiskt och lade grunden för den moderna fysiken. För att kunna beräkna dessa lagar exakt utvecklade Galileo standardmått för tid och längd. Han uppfann också en termometer. Galileo verkade vara intresserad av allt och gav sig ut för att studera världen omkring sig.
Det var för sitt astronomiska arbete som Galileo blev mest berömd – och omstridd. De flesta människor trodde att stjärnorna var fasta och oföränderliga och rörde sig i perfekta cirklar runt jorden. Genom att observera en supernova visade Galileo att stjärnorna inte var eviga, och genom att rikta sitt teleskop mot Jupiter upptäckte han att den hade fyra månar som kretsade kring den, vilket tyder på att jorden inte var universums centrum.
Galileo stödde Kopernikus teori om att jorden kretsade kring solen – en ståndpunkt som vissa ansåg vara kättersk. Påven beordrade Galileo att avstå från sin tro på heliocentrismen, och under en tid undvek Galileo att ta upp frågan. Tyvärr verkade han i ett av sina verk antyda att de som trodde att jorden var universums centrum var idioter, och han tycktes också håna påven. År 1633 ställdes Galileo inför rätta, hans verk förbjöds och han dömdes till husarrest som varade resten av hans liv.

© Getty Images; Alamy

Antoine Lavoisier

Levnadsår: 1743–1794
Land: Frankrike
Område: Kemi
Antoine Lavoisier anses vara en av den moderna kemins fäder. Innan hans tid var kemin en praktisk vetenskap där resultaten var kvalitativa – det handlade om huruvida en reaktion fungerade eller inte – men Lavoisier banade väg för noggranna mätningar. Detta gjorde det möjligt för kemister att noggrant studera hur reaktioner ägde rum och hur grundämnen förenas för att bilda föreningar.
Lavoisier kunde bevisa att när saker brinner reagerar de med något som finns i luften, vilket han kallade syre. Genom att väga produkterna från förbränning och andra reaktioner fann han att massan alltid bevaras – en grundläggande princip inom kemin. Gamla kemiska idéer, såsom de fyra klassiska grundämnena, förkastades av Lavoisier. Han förmedlade sina idéer i sin lärobok, Elements Of Chemistry, som hade ett enormt inflytande i hela Europa.
Lavoisier uppmuntrade andra forskare att arbeta för allmänhetens bästa, men han var också inriktad på att skaffa sig en förmögenhet. Han var medlem i en skatteindrivningsförening. Under den franska revolutionen arresterades han, anklagades för att ha tagit pengar från staten och dömdes till döden. Lavoisier avrättades på giljotinen.

Ovan Lavoisier och hans hustru Marie-Anne arbetade tillsammans för att uppnå några av de viktigaste resultaten  inom kemin
höger
Ignaz Semmelweis trodde att hans upptäckter skulle rädda tiotusentals liv, men  få läkare lyssnade på hans rön

Ibn Zuhr

Levnadsår: 1094–1162
Land: Spanien
Område: Medicin
Ibn Zuhr, även känd som Avenzoar, var den främste läkaren i det muslimska Spanien. Även om den arabiska medicinen var mycket avancerad vid denna tid, var det Zuhr som förvandlade den till ett praktiskt snarare än ett teoretiskt område.
Zuhr anses vara den förste att använda sondmatning för patienter som inte kunde svälja, att uppfinna metoder för att ta bort mandlar och att göra snitt i halsen för att patienterna skulle kunna andas. Hans verk, som översattes till latin och hebreiska, innehöll kirurgiska råd och beskrivningar av olika sjukdomstillstånd. Han utvecklade också idéer om hur man kunde använda kost för att behandla olika sjukdomar.
Efter att ha blivit hovläkare åt Almoravid-dynastin, som härskade över delar av Spanien och Nordafrika, befann sig Zuhr i den politiska maktens centrum. Av okända skäl arresterades och fängslades han omkring år 1140. Även om han till slut släpptes, blev Zuhr förbittrad över den behandling han utsattes för.

OVAN Ibn Zuhrs praktiska verk om kirurgi bidrog till utvecklingen inom området, men han skrev också omfattande om många olika områden inom medicinen

Ignaz Semmelweis

Levnadsår: 1818–1865
Land: Ungern
Område: Medicin
Under större delen av mänsklighetens historia var förlossningen det farligaste ögonblicket i en kvinnas liv. Efter att ha fött ett barn fanns det alltid en risk att modern skulle insjukna och dö i barnsängsfeber. Man hade ingen förståelse för vad som kunde orsaka den.
Ignaz Semmelweis var en läkare specialiserad på förlossningsvård som arbetade vid Wiens allmänna sjukhus år 1846 när han märkte något märkligt hos de kvinnor han vårdade. Sjukhuset hade två avdelningar för förlossningar. Upp till 18 procent av mödrarna dog på den första avdelningen, medan endast 4 procent dog på den andra. Den första avdelningen var så ökänd att gravida kvinnor bad om att få flyttas därifrån eller föda utanför sjukhuset. Semmelweis bestämde sig för att undersöka vad skillnaderna mellan de två avdelningarna kunde vara för att ta reda på vad som orsakade barnsängsfeber.
Han noterade att studenter som arbetade på den första kliniken utförde obduktioner, medan de som arbetade på den andra kliniken inte gjorde det. Han drog slutsatsen att de som arbetade med lik förde med sig smitta till förlossningsavdelningen. Genom att tvinga personalen att desinficera händerna efter att ha arbetat med lik sjönk mödradödligheten på den första kliniken dramatiskt. Semmelweis försökte offentliggöra sina rön, men få läkare verkade intresserade, vilket fick honom att bittert beskriva sina kollegor som försumliga mördare och idioter.
Hans karriär gick i stå och han började dricka. År 1865 tvångsintogs han på ett mentalsjukhus där han blev misshandlad. Ett sår han ådragit sig blev infekterat och han avled av blodförgiftning bara två veckor efter att han spärrats in.

Giordano Bruno

Höger Giordano Bruno avrättades för sitt trots mot den katolska kyrkan. Många betraktar honom idag som en vetenskapens martyr

DLevnadsår: 1548–1600
Land: Italien
Fält: Filosofi och astronomi
Renässansen i Europa var en tid präglad av stora intellektuella upptäckter och markerade början på den moderna vetenskapen. Giordano Bruno var en av sin tids djärvaste filosofer, som ägnade sig åt att förstå universum. Bruno var munk och präst, men vägrade att låta sig begränsas av den katolska läran. När inkvisitionen ifrågasatte några av hans verk flydde Bruno, men fortsatte att tänka och skriva.
Bruno utvecklade idén att allt var en del av den universella själen, liksom teorier om magi. Kopernikus heliocentriska modell inspirerade Bruno att fundera över universums natur. Han teoriserade att universum var oändligt stort och att jorden inte var universums centrum, utan att det fanns ett oändligt antal planeter – och att dessa kunde vara bebodda.
Bruno reste runt i Europa, men fördes slutligen till Rom för att ställas inför rätta inför kyrkliga myndigheter och anklagades för olika former av kätteri och hädelse. Efter att ha förklarats skyldig brändes han levande och hans aska kastades i Tibern.

© Getty; Alamy

Albert Einstein

Levnadsår: 1879–1955
Land: Tyskland
Område: Fysik
Få forskare har revolutionerat sina respektive områden i lika hög grad som Albert Einstein. År 1905, känt som hans annus mirabilis, publicerade Einstein fyra artiklar som på ett grundläggande sätt förde vår förståelse av fysiken framåt. Han bevisade atomernas existens, förklarade ljusets kvantnatur, publicerade den speciella relativitetsteorin och utvecklade ekvationen E=mc² – vilket har lett till allt från kärnkraftverk till atombomben.
Dessa häpnadsväckande upptäckter gjordes medan Einstein arbetade som patenthandläggare, eftersom han inte kunde få anställning vid något universitet. När världen väl blev medveten om hans teorier blev Einstein mycket eftertraktad av akademiska institutioner. Einstein kände sig dock något främmande inför Tyskland, och som jude utsattes han för antisemitism.
Medan Einstein undervisade i USA 1933 kom nazisterna till makten i Tyskland. Hans hem genomsöktes av myndigheterna, judar förbjöds att undervisa och Einsteins verk brändes offentligt. Han blev flykting, trots att han var världens mest berömda vetenskapsman. I säkerhet i USA stannade han där resten av sitt liv.

Höger På grund av sitt judiska ursprung tvingades Albert Einstein att lämna sitt hemland Tyskland av nazistregimen

Michael Servetus

Levnadsår: ca 1511–1553
Land: Spanien
Område: Medicin
Michael Servetus publicerade verk inom många områden, bland annat medicin, anatomi, matematik, astrologi och teologi. Han levde ett omtumlande liv – på grund av sina verk om astrologi dömdes han nästan till döden, och i ett annat fall försökte en avundsjuk läkare döda Servetus på gatan.
I en bok med titeln The Restoration Of Christianityifrågasatte Servetus både de traditionella kristna lärorna och redogjorde för sina teorier om hur blodet rör sig i kärlen kring lungorna. Medan arbetet om lungcirkulationen väckte föga uppmärksamhet tog många anstöt av hans teologi. Servetus flydde från Frankrike, men stannade till i Genève, som stod under kontroll av Calvin, en av hans hårdaste kritiker. Servetus arresterades och brändes levande på en bål av sina egna böcker.

”Han dömdes nästan till döden på grund av sitt arbete  med astrologi”

ovan Den brittiska regeringen benådade Turing först 2013, och hans ansikte användes på 50-pundsedeln 2021

ovan Michael Servetus var en universalbegåvad man, men det var hans teologiska verk som ledde till hans avrättning

Alan Turing

Levnadsår: 1912–1954
Land: England
Område: Matematik
Alan Turing uppmärksammades redan som barn för sin briljans, då han kunde tolka avancerade fysiktexter och dra slutsatser utifrån dem. Under sina matematikstudier vid Cambridge University bevisade han flera satser och tilldelades ett stipendium för att fortsätta sitt arbete.
Medan han undersökte om alla matematiska problem kunde lösas med hjälp av en algoritm föreslog Turing en enkel maskin som skulle kunna köra vilket datorprogram som helst. Dessa ”Turingmaskiner” visade sig vara viktiga för de teoretiska framstegen inom datavetenskapen. Under andra världskriget arbetade Turing tillsammans med kodknäckarna i Bletchley Park för att hitta sätt att dechiffrera den tyska Enigma-koden. Han lyckades konstruera en dator som hjälpte till att knäcka koden – ett avgörande steg för de allierades krigsansträngningar.
Efter kriget fortsatte Turing sitt arbete, men hans karriär avbröts av förföljelse från myndigheternas sida. Turing var homosexuell, och när polisen fick reda på detta åtalades och dömdes han. Han gick med på kemisk kastrering för att undvika fängelse. År 1954 hittades Turing död av cyanidförgiftning – troligen drevs han till självmord av den behandling han utsattes för.

höger År 2005 tilldelades Barry Marshall Nobelpriset i medicin för sina självförsök kring den bakteriella orsaken till magsår

ovan
Katalin Karikó ställdes inför många svårigheter och utmaningar för att kunna fortsätta sina experiment med mRNA

Katalin  Karikó

År: 1955–idag
Land: Ungern
Område: Biologi
Katalin Karikó föddes i en mycket fattig familj i Ungern, men hennes vetenskapliga begåvning ledde henne in på forskningen inom biokemi. När hennes laboratorium i Ungern förlorade sin finansiering lyckades hon hitta ett jobb i USA, men var tvungen att smuggla ut sina magra besparingar ur landet. I USA hotades hon med utvisning, hennes rykte smutskastades av en arg före detta chef och hon tvingades kämpa för att få fortsätta sitt arbete med mRNA. När hon tvingades lämna sitt lilla laboratorieutrymme av en chef sa Karikó till dem att bevara utrymmet eftersom ”det där laboratoriet kommer att bli ett museum en dag”.
Karikó fick rätt om vikten av sin forskning under covid-19-pandemin. Med hjälp av mRNA-tekniker som Karikó var först med att utveckla gick det att snabbt ta fram effektiva vacciner mot viruset. Karikó tilldelades Nobelpriset i medicin år 2023.

Barry Marshall

År: 1951–idag
Land: Australien
Område: Medicin
Orsaken till magsår (smärtsamma sår i magen) var länge okänd. År 1982 upptäckte två australiska läkare, Barry Marshall och Robin Warren, att prover från magsår innehöll spiralformade bakterier som kallas Helicobacter pylori, och misstänkte att dessa kunde vara orsaken. Deras första artikel om ämnet avvisades, och många läkare ansåg att det var omöjligt för bakterier att överleva i magens sura miljö.
För att bevisa sin teori lät Marshall undersöka sin mage för att visa att han inte hade några sår eller inflammationer, och drack sedan ett prov av bakterierna. Inom några dagar mådde han dåligt och kräktes. Undersökningen visade på inflammation och att bakterierna växte. Infektionen botades med antibiotika, vilket gav en enkel behandling för de drabbade. Marshall och Warren tilldelades Nobelpriset för sina upptäckter.

höger Hypatia drogs in i det politiska våldet mellan de kristna fraktionerna i staden  Alexandria

Hypatia

Levnadsår: ca 360–415
Land: Egypten
Område: Astronomi
Människor strömmade till Alexandria för att lära sig av filosoferna där, och Hypatia var en av sin tids mest berömda lärare. Hon var känd för sina föreläsningar om både nyplatonisk filosofi och astronomi. Hypatia konstruerade astrolabier för att man skulle kunna studera himlakropparnas rörelser.
Tyvärr för Hypatia var hon hedning i en tid då kristendomen var på frammarsch. Som en inflytelserik kvinna och icke-kristen blev hon måltavla för konspirationsteorier om att hon skulle ha fördärvat stadens romerske prefekt.
När Hypatia red genom Alexandrias gator drog en kristen folkmassa ner henne från hästen och släpade in henne i en kyrka. Enligt antika källor kläddes hon av, dödades, styckades och brändes.

Från slutet av 1800-talet till mitten av 1900-talet ställdes ursprungsbefolkningar ut för att underhålla betalande västerlänningar

SStålstänger omger en inhägnad medan hånfulla ansikten stirrar in och ropar obscena slagord. De infödda männen, kvinnorna och barnen som hålls instängda burarna gör sitt bästa för att strunta i åskådarnas grymma hån. Mellan slutet av 1800-talet och mitten av-Under 1900-talet var en sådan upprörande scen tyvärr vanligt, då människor från olika kulturer framställdes som ‘exotiska exemplar’ före betalning Ivästerlänningar i motbjudande scener att har blivit kända som ‘mänskliga djurparker’.
Även om det var under senare hälften av 1800-talet som fenomenet med ”mänskliga djurparker” verkligen tog fart, finns det exempel på att ursprungsbefolkningar ställdes ut i Ikan man hitta spår av västerländska kulturer redan före den tiden. Under de sista fem åren av sitt liv, fram till sin död 1815, levde Sarah Baartman (ibland kallad Saartji(e Baartman) ställdes ut i London. Baartman tros ha lidit av ett tillstånd som kallas steatopygia, vilket resulterade i stora skinkor – hon blev ofta föremål för grymma karikatyrer. Även efter sin död förnekades hon rätten till en värdig begravning, och delar av hennes kropp ställdes ut i Paris fram till 1974.
Men det var på 1870-talet som ”mänskliga djurparker” började dyka upp på allvar. En typisk utställning gick ut på att placera ursprungsbefolkningen i ‘trogna återgivningar’ från sina ursprungliga miljöer. Dessa utställningar byggde på föreställningar om vit överlägsenhet. En artikel från 1906 i New York Times I fallet med en sådan utställd människa, Ota Benga, sammanfattade man detta tankesätt när man konstaterade: “”Uppfattningen att alla män är i stort sett lika, bortsett från om de har haft eller saknat möjligheter att skaffa sig en boklig utbildning, är numera helt föråldrad”.
Världsutställningen i Paris 1889’s Mässa, eller världsutställningen, är mest känd för att ha presenterat Eiffeltornet för världen, men bland de många utställningarna fanns en oroande utställning med över “400 urbefolkning” i en modell som beskrivs som en “Negro Village”. Vad’Dessutom var utställningen 1889 inte den första att dyka upp i staden, och var faktiskt med utgångspunkt i framgångarna från 1878 Ivärld’s Fvatten, som hade en liknande utställning.
Dessa utställningar var inte heller de sista i Paris. Enligt Marco D’Det var i Världen i en selfie: En undersökning av turismens tidsålder, “Sådana byar återskapades på världsutställningen 1900, som besöktes av 50 miljoner människor och där man arrangerade en ‘levande diorama’ på Madagaskar samt vid kolonialutställningarna i Marseille 1906 och 1922 och i Paris 1907 och 1931”. Ruinerna av Jardin d’Agronomie Tropicale, där utställningen 1907 hölls, finns kvar än i dag.
En av de största ”mänskliga djurparkerna” ägde rum vid 1904 års St Louis Världsutställning. Enligt Lapham’s Kvartalsrapport, cirka 10 000 urfolk (däribland ainu från Japan och amerikanska urfolk) ställdes ut på världsutställningen och bodde på dess område. Men just en av dem har blivit särskilt känd för sin tragiska historia, nämligen den tidigare nämnde Ota Benga.
Benga, som tillhörde Mbuti-folket, kidnappades från Kongo och ställdes först ut i St. Louis, innan han 1906 fördes till Bronx Zoo. Där hölls han tillsammans med olika primater. Djurparken’s direktör försvarade det motbjudande uppträdandet som ett “etnologisk utställning” men andra var upprörda över den uppenbara likgiltigheten inför människoliv. År 1910 överlämnades Benga till pastor James H. Gordons vård och bodde i en Bsaknar ett socialt nätverk i Lynchburg, Virginia. Men han förståeligt nog led av depression och endast sex dog genom självmord flera år senare.
Den sista kända ”människzoon” ägde rum vid världsutställningen i Bryssel 1958’s Fair, där en grupp kongoleser ställdes ut som en del av en utställning med namnet “Kovacker”. Enligt Guardian, fördes 598 personer från Afrika för att arbeta på mässan, men efter tre månader, Rasistiska kränkningar och de allmänna förhållandena blev för mycket. Efter stängningen förpassades den skamliga praxisen med ”mänskliga djurparker” tack och lov till historiens sidor. Denna praxis, som hade sina rötter i rasistiskt och kolonialistiskt tänkande, mänskliga frånoos är en smärtsam del av vårt förflutna som aldrig får glömmas bort.

OVAN
Jardin Zoologique i Paris hade ett stort antal utställningar av typen ”mänsklig zoo”

höger
Sarah Baartman, som ställdes ut i London under de sista fem åren av sitt liv

uppe till vänster  En grupp kongoleser som fördes till Storbritannien för att turnera runt i landet år 1905
ovan  Ota Bengas tragiska historia är bara ett exempel på en människa som utnyttjades i ”mänskliga djurparker”
nedan  Ruinerna av Tunisienpaviljongen i Jardin d’Agronomie Tropicale, som fortfarande kan ses idag

© XXXXXXXX

Upptäck hur skräckinjagande operationer och bisarra teorier utvecklades till en modern vetenskap

Författat av dr Agnes Arnold-Forster

expertbiografi

© Steve Cross

dr Agnes Arnold-Forster
Dr Agnes Arnold-Forster är forskare, författare och historiker vid London School of Hygiene & Tropical Medicine. Hennes första bok, The Cancer Problem (Oxford University Press), gavs ut 2021 och hon arbetar för närvarande med en bok om nostalgins historia tillsammans med Picador.

Förlängd

Ia Under de första åren av drottning Victorias regeringstid arbetade en kirurg vid namn dr Robert Liston på ett sjukhus i London. Han åtnjöt ett betydande anseende. I ett av sina många ökända fall höll han på att amputera en patients ben när hans flNär Liston av misstag skar av sin assistents fingrar med kniven. Patienten avled av en infektion, liksom den olycksalige assistenten, medan en person som bevittnade operationen avled av chock efter att Listons kniv hade skurit igenom den stackars mannens rockfållor. Det är fortfarande den enda operationen i kirurgins historia med en dödlighet på 300 procent.
DetProblemet med den här historien är att den förmodligen inte är sann. Det enda beviset på att det hände kommer från en bok som heter Stora medicinska katastrofer skriven mer än ett sekel senare, år 1983, av läkaren och författaren Richard Gordon (1921–2017). Det finns inga primärkällor som bekräftar att Listons mytomspunna operation någonsin ägde rum. Gordon var faktiskt mer förtjust i fiktion än i fakta. Han är mest känd för sin Läkaren i huset en romanserie som satiriserade 1950- och 1960-talets medicinska värld.
DenTrots denna brist på bevis finns berättelsen om Listons dödlighet på 300 procent överallt: i medicinska tidskrifter, i historieböcker och i varje biografi som någonsin skrivits om honom. Men denna berättelse påverkar inte bara Listons eget rykte. Denna påhittade historia bidrar till den allmänna uppfattningen att den viktorianska medicinen, och särskilt kirurgin, var grym, dramatisk och blodig, och att 1800-talets läkare var känslomässigt distanserade, till och med barbariska. Men den verkliga historien är betydligt mer komplicerad – och mycket mer intressant.
Isjukdomar som drabbar äldre
ILäkarna på det tidiga 1800-talet behandlade många av samma sjukdomar som vi gör idag. Patienterna levde och dog med kroniska tillstånd som cancer, hjärtsjukdomar och njursvikt. År 1856 kände en kvinna som bodde i London, vid namn Emily Bowes Gosse, en knöl i sitt bröst. Hon uppsökte sin läkare, som omedelbart ställde diagnosen cancer och rekommenderade henne att ordna sina affärer och förbereda sig för döden. Hon sökte en andra åsikt, desperat efter bättre nyheter. Men trots att hon prövade olika smärtsamma och invasiva behandlingar började hennes hälsa försämras snabbt bara några månader efter den första diagnosen. Hon led ”mycket av sömnlöshet” och drabbades av ”anfall av extrem depression”. På nätterna upplevde hon ”den mest smärtsamma rastlösheten”. Hon förlorade känseln i vänster arm och hade ont i axeln. Hon kunde inte längre tala eller svälja och klagade över att ”hennes ande var slö”. Emily hade varit en ivrig författare och en passionerad bibelforskare, men nu var hon ”oförmögen att läsa mer än en eller två verser åt gången; oförmögen till och med att stå ut med att någon läste för henne”. Hon kunde inte lyftas upp i sängen utan att lida svåra smärtor, hennes nätter var ”eländiga”, präglade av fruktansvärda hostattacker, och hon kunde inte längre röra armarna eller benen. Liggsår täckte hennes kropp, och andningen ”skedde med allt större svårighet”. Till slut avled hon i februari 1857. Det är ganska ovanligt att en redogörelse för en kvinnlig patients sista sjukdom har dokumenterats så detaljerat och bevarats så att vi kan läsa den idag. Men utifrån vad vi vet om sjukdomar som cancer under 1800-talet var Emilys upplevelse tragisk men representativ.ABåde vuxna och barn drabbades också av smittsamma sjukdomar som influensa, mässling, förkylning och vanlig magsjuka. Patienterna led av psykiska sjukdomar och psykiatriska störningar som ångest, psykos och schizofreni – även om den terminologi som läkarna använde skilde sig från vår egen. De slängde sig med märkliga termer som ”melankoli”, ”neurastheni” och ”hysteri” för att beskriva tillstånd som ungefär motsvarar våra egna begrepp depression, nervsammanbrott och bipolär sjukdom.
DetDe var också tvungna att behandla sjukdomar som, åtminstone i västvärlden, till stor del har fått bukt med och i vissa fall helt försvunnit. Miljontals människor i den viktorianska tiden dog av kolera, tuberkulos och smittkoppor. Den ”asiatiska” koleran nådde Storbritannien för första gången år 1832, och bara det året dog 52 000 människor. När man väl hade smittats innefattade symtomen på denna dödliga sjukdom magkramper, ”diarré”, kräkningar, fruktansvärda smärtor i armar och ben samt svår uttorkning. De drabbade såg ”spända och sammandragna” ut, ögonen var insjunkna och blicken uttryckte skräck och vildhet… Huden var iskall och

OVAN Jean Martin Charcot håller en föreläsning om ”hysteri” för sina studenter vid La Salpêtrière i Paris

VÄNSTER Kirurgen Robert Liston var känd för sin snabbhet vid operationer, vilket var avgörande i en tid före bedövningsmedel

Medicinska uppfinningar från den viktorianska tiden

Oftalmoskop
Hermann von Helmholtz, Tyskland, 1851
Oftalmoskopet gör det möjligt för optiker och läkare att noggrant undersöka ögats inre yta, vilket inte bara är användbart för att korrekt ordinera glasögon utan också kan användas för att undersöka blodkärlen i näthinnan och upptäcka högt blodtryck och artärsjukdomar. Även glaukom och tumörer kan upptäckas med hjälp av ett oftalmoskop. Med hjälp av reflekterande glas och en konkav lins utvecklade Helmholtz en metod som gör det möjligt för läkare att belysa näthinnan och samtidigt observera den.

Subkutan spruta
Charles Pravaz eller  Alexander Wood (omtvistat), Frankrike/Skottland, 1850-talet
Subkutana (vilket betyder ”under huden”) sprutor används för att injicera ämnen i kroppen eller suga ut vätskor ur kroppen. De består av en mycket tunn, ihålig nål som är fäst vid en spruta. Det var omöjligt att utföra injektioner utan ett snitt fram till dess att den irländske läkaren Francis Rynd uppfann den ihåliga nålen 1844. Fransmannen Charles Pravaz tog hans konstruktion och anpassade den för att skapa en hypodermisk spruta som manövrerades med en skruv, vilken kontrollerade mängden substans som injicerades.

OVAN  Det första ingreppet där patienten var under eterbedövning var ett genombrott inom kirurgin

Röntgenstrålning
Wilhelm Conrad Röntgen, Tyskland, 1895
Under ett av professor Röntgens experiment med katodstrålerör märkte han att ett fluorescerande sken uppstod på ett material som befann sig några fot bort från röret, trots att han hade täckt över det. Under de följande veckorna undersökte han de många egenskaperna hos det han kallade ”röntgenstrålar”. Han upptäckte att strålarna kunde tränga igenom mänsklig vävnad, men inte genom ben och metallföremål, och i slutet av 1895 tog han sin första röntgenbild av en del av en människokropp – sin hustrus hand.

Alla bilder: © Getty Images, © Shutterstock

Victorianernas nya läkemedel

Anestesi
William TG Morton, Massachusetts General Hospital, Boston, USA, 16 oktober 1846
Det var först den 16 oktober 1846 som William TG Mortons forskning resulterade i den första kirurgiska demonstrationen där ett riktigt bedövningsmedel användes. Han hade experimenterat med olika kemikalier för att hitta en som gjorde patienten medvetslös så att denne varken kunde röra sig eller känna smärta under ingreppet. Den kemikalie han valde var etergas, som patienten fick andas in innan en tand smärtfritt drogs ut.

Antiseptikum
Joseph Lister, Glasgow Royal Infirmary, Skottland, 12 augusti 1865
Joseph Lister hade varit närvarande vid det första kirurgiska ingreppet och kände till Louis Pasteurs forskning om mikroorganismer. Han började experimentera med kemikalier utifrån teorin att dessa kunde döda bakterierna innan de hann infektera en patient. Han började blötlägga förband i karbolsyra och märkte en omedelbar minskning av dödligheten. Lister började sedan tvätta händerna, doppa sina instrument i syra och så småningom spruta lösningen i luften medan han opererade.

Aspirin
Felix Hoffmann, Bayer, Tyskland, 1897
Pilbark har använts som ett naturligt smärtlindrande medel ända sedan antikens Grekland, och den franske apotekaren Henri Leroux lyckades isolera den viktigaste aktiva substansen, salicylsyra, år 1829. Det aspirin vi använder idag utvecklades i slutet av 1890-talet av Felix Hoffmann. Han hade framställt acetylsalicylsyra, en förening som behöll den ursprungliga aktiva substansen från pilbark men lindrade illamående och kräkningar, som var vanliga biverkningar av läkemedlet i ren form.

”Ofta fuktig, tungan alltid fuktig, ofta vit och belagd, men slapp och kall som ett stycke dött kött.” Det fanns inget känt botemedel och sjukdomen kunde ”plötsligt ta en dödlig vändning”, ibland redan inom några timmar efter de första symtomen.
De fattiga var desperat undernärda och levde med efterverkningarna av bristsjukdomar som skörbjugg och rakit. Förlossningar var farliga, med hög dödlighet för både mor och barn. Och i en tid före antibiotika var alla som var särskilt olycksdrabbade eller som genomgick kirurgiska ingrepp utsatta för våldsamma infektioner och blodförgiftning. Ett enkelt sår eller ett benbrott kunde snabbt visa sig vara dödligt.
Smärkliga och fantastiska behandlingar
Den viktorianska världen var farlig. Men läkarna hade många märkliga, fantastiska och ibland ganska tvivelaktiga botemedel i sitt terapeutiska arsenal. Precis som idag behandlades cancer med kirurgi, kemoterapi och, i slutet av 1800-talet, strålbehandling. Till skillnad från idag använde läkarna även behandlingar som åderlåtning, laxermedel, blodiglar och frätande ämnen, och till och med reptiler konsumerades som en del av föreslagna cancerbotemedel. Patienterna uppmanades att intaga skadliga kemikalier och tinkturer, däribland belladonna, cyanid och kvicksilver. En läkare rapporterade om en patient som, ”drabbad av en cancertumör i ansiktet”, svalde ”över 400 grå ödlor under loppet av två månader”. Tyvärr (inte minst för ödlorna) gav denna behandling ”ingen uppenbar effekt av något slag”.
SVissa behandlingar som rekommenderades av viktorianska läkare var betydligt mindre invasiva. Patienter med en rad kroniska och smittsamma sjukdomar uppmanades att ta långa promenader, äta hälsosam mat, tillbringa tid vid havet eller dra sig tillbaka till Alperna för att njuta av den friska bergsluften.
Smärkliga teorier
Många av dessa behandlingar byggde på en helt annan förståelse av sjukdomar och deras orsaker än den vi har idag. Victorianerna visste visserligen att vissa sjukdomar kunde överföras direkt från person till person via osynliga eller mikroskopiska ”bakterier”. Om någon till exempel dog av pesten, visste de att man skulle bränna den avlidnes tillhörigheter för att försöka förhindra att sjukdomen spreds till vänner och familj. Fartyg som anlände från utlandet, eller från platser där det pågick kända epidemier, sattes i karantän i hamnarna och besättningen hindrades från att gå i land i veckor, ibland månader.
Hemskas läkare trodde dock också att vissa sjukdomar orsakades av miasma, ett skadligt moln av giftiga, sjukdomsframkallande ångor. Sjukdomen malaria betyder till exempel bokstavligen ”dålig luft”. Miasmateorin hävdade att epidemier orsakades av denna ”dåliga luft” som strömmade ut från ruttnande organiskt material. Teorin utvecklades först av den antika grekiske läkaren Hippokrates på 400-talet f.Kr. Den visade sig vara anmärkningsvärt bestående och inflytelserik och präglade folkhälsoinsatserna vid sjukdomsutbrott i årtusenden. Under den viktorianska tiden inriktades de medicinska insatserna vid epidemier på avfallshantering, vikten av frisk luft och behovet av att sanera stadsdelar där fattiga människor levde under trånga och ohälsosamma förhållanden.
BMot slutet av 1800-talet hade miasmateorin fallit i onåd. Efter omkring 1880 ersatte forskare och läkare den, långsamt och ojämnt, med bakterieteorin, som föreslog att specifika sjukdomar orsakades av specifika mikrober. Till exempel upptäckte den tyske läkaren Robert Koch 1882 att tuberkulos orsakades av tuberkelbacillen. Läkarna använde allt kraftfullare mikroskop för att undersöka kroppsvätskor från sjuka människor och identifiera alla slags skadliga bakterier eller parasiter. Det dröjde dock till början av 1900-talet innan de utvecklade elektronmikroskopet, som var tillräckligt kraftfullt för att forskarna skulle kunna se virus, vilka var mycket mindre än andra mikrober.
Detta paradigmskifte i läkarnas förståelse av sjukdomar var inte den enda dramatiska förändringen som ägde rum under 1800-talet. Den viktorianska eran var en tid av stora omvälvningar och under denna period kom medicinen att alltmer likna den vi känner idag. Inom den förviktorianska medicinen förklarades nästan alla sjukdomar med obalans; med kroppsämnen eller kroppsvätskor som inte var i harmoni med varandra. I det antika Grekland kombinerade Hippokrates och hans efterföljare Galen hantverkskunskap med antik vetenskap och filosofi för att ta fram en systematisk förklaring av människokroppens beteende både i sjukdom och hälsa. Nyckeln till denna förklaring var de fyra ”humorernas” roll: svart galla, gul galla, slem och blod (ordet ”humorer” kommer från det latinska ordet för vätska).
De olika kombinationerna av dessa humorer hos olika människor avgjorde deras ”konstitution” eller ”temperament”, deras fysiska och mentala egenskaper samt deras läggning: ”Det går inte att förneka att våra sinnen påverkas av våra humorer.” Den ideala personen, i ett tillstånd av ideal hälsa, hade en jämnt fördelad blandning av de fyra, men en övervikt av en av dem gav upphov till en person som var sangvinisk (från latinets ord för blod,

NEDAN Florence Nightingale ledde omfattande reformer inom hygienområdet i sin roll som sjuksköterska under Krimkriget

LEFT Ett fall med en ”konstgjord blodigel” för åderlåtning i syfte att återställa balansen mellan ”kroppsvätskorna”, från omkring 1850

Nedan En tidig bild av ett kirurgiskt ingrepp som utförs inför en fullsatt publik

Alla bilder: © Alamy, © Getty Images

(vilket betyder glad eller optimistisk), flegmatisk (stoisk eller lugn), kolerisk (hetsig eller lättretlig) eller melankolisk (sorgsen). Varje temperament förknippades med specifika egenskaper, och orden hade en tyngd som de sedan dess har förlorat. En kolerisk man var till exempel inte bara lättretlig utan också gul i ansiktet, mager, hårig, stolt, ambitiös, hämndlysten och slug.
THumorerna avgjorde också sjukdomar. Ett överskott av den ena eller andra vätskan kunde förklara någons symtom. Cancer, till exempel, ansågs vara ett överskott av svart galla som stelnade i en viss del av kroppen och smälte samman till en elakartad tumör. Varje kroppsvätska hade sin egen egenskap eller karaktär: het, kall, våt och torr. Att bota en sjukdom innebar att identifiera obalansen i kroppsvätskan eller karaktären och rätta till den. En förkylning eller sjukdom måste behandlas med ett kallt botemedel och vice versa.
När dessa kroppsvätskor var i balans rådde hälsa; när de var i obalans tog sjukdomen över. Människor och deras läkare samarbetade för att hålla kroppsvätskorna i schack och återställa jämvikten genom att justera kost, motion och utsöndringen av kroppsvätskor. Allteftersom 1800-talet fortskred försvann humoralteorin – liksom miasmateorin – långsamt ur bilden. Även om dessa idéer kan låta märkliga för moderna öron, cirkulerar de fortfarande idag. Människor kan beskrivas som ”hetlevrade” eller så kan de ”dra på sig en förkylning” på grund av lufttemperaturen eller årstidens växlingar.
Medicinen blir modern
Nya idéer, behandlingar och tekniker utvecklades, men läkaryrket förändrades också dramatiskt. Före 1800-talet åtnjöt läkare relativt låg anseende och ingick i en livlig medicinsk marknad befolkad av ”blotta försäljare av läkemedel”, slaktare, barberare, kvacksalvare och ”kvacksalvare”. Även om det fanns elitläkare, såsom de läkare som betjänade kungligheter och aristokratin, var de flesta som tillhandahöll medicinsk vård och behandling relativt outbildade eller utbildade genom lärlingskap. Den konventionella hierarkin placerade läkare ovanför kirurger – med apotekare och alternativmedicinska utövare någonstans under dessa två. Läkare utbildades traditionellt vid antingen Oxford eller Cambridge och fick en bred utbildning fylld av klassisk litteratur, etik och fysiologi. Under 1700-talet fick läkare mycket lite praktisk utbildning. Kirurgerna, däremot, utbildades främst på arbetsplatsen genom lärlingsutbildning och hade först nyligen skiljt sig från slaktare och barberare. Vid denna tid kunde nästan vem som helst utge sig för att vara läkare, och köp och försäljning av läkemedel var i stort sett oreglerat.
Ibörjan av 1800-talet började allt detta förändras. Allt fler läkare, oavsett social ställning, strävade efter universitetsutbildning, särskilt kirurgernas utbildning blev mer formaliserad, och både apotekarlagen (1815) och anatomilagen (1832) syftade till att skilja olika yrkesgrupper åt och särskilja dem från oreglerade läkare eller ”kvacksalvare”. Lagen om läkaryrket från 1858 gav för första gången ett lagstadgat erkännande åt en särskild yrkeskategori av ”lagligt kvalificerade läkare”. Många läkare vid den tiden var dock oroliga för att lagstiftningen inte gick tillräckligt långt. Vissa reformivrare var till exempel bittert besvikna över att lagen inte kriminaliserade oreglerad verksamhet, eller ”kvacksalveri”.
Dfarliga sjukhus
In 1700-talet fanns det relativt få sjukhus, men i takt med att den viktorianska eran tog fart inrättades allt fler specialiserade institutioner. Sjukhus inriktade på specifika sjukdomar som cancer och tuberkulos började byggas. Och antalet institutioner inriktade på vissa patientgrupper, såsom förlossningssjukhus för gravida kvinnor och mentalsjukhus för psykiskt sjuka, ökade explosionsartat. Innan drottning Victoria besteg tronen var det få som behandlades på sjukhus. Det var smutsiga, farliga platser som betraktades som en sista utväg för de sjuka fattiga. Som medicinhistorikern Lindsey Fitzharris uttrycker det: under 1800-talet ”kom patienter världen över att … frukta ordet ’sjukhus’”. Rika patienter behandlades till stor del i sina egna hem, av sin egen privatläkare. I slutet av 1800-talet hade sjukhusen genomgått en viss förvandling. De var större, renare, bemannade av specialister och besöktes av ett bredare tvärsnitt av samhället. Fitzharris beskriver Royal Infirmary i Edinburgh i början av 1900-talet, efter ett sekel av långsam förändring, som ”ljus, ren och välventilerad. Det var inte längre ett dödshem, utan ett läkningshem.”
TDen blodiga konsten
AI takt med att sjukhusen blev fler och säkrare blev även kirurgi vanligare. Yrkets rykte i början av 1800-talet var ganska dåligt. Berättelser som den om Listons dödlighet på 300 procent var påhittade, men präglade ändå hur kirurger uppfattades av vanligt folk under de första åren av drottning Victorias regeringstid. Men i takt med att deras utbildning blev mer formaliserad och kirurgerna själva försökte förbättra sitt rykte, blev yrket alltmer respekterat. Denna förändring underlättades av införandet av anestesi på 1840-talet. År 1846 använde tandläkaren William TG Morton från Boston svaveleter för att bedöva en man som behövde opereras för att ta bort en kärltumör från halsen. I Skottland började förlossningsläkaren James Y Simpson år 1847 ge kvinnor kloroform för att lindra smärtan vid förlossningen, och år 1853 populariserade läkaren John Snow anestesi genom att bedöva drottning Victoria med kloroform i samband med födseln av hennes son prins Leopold.
Trots för dessa ansträngningar gick den allmänna införandet av anestesi relativt långsamt och ojämnt. De tillgängliga bedövningsmedlen var oförutsägbara och i vissa fall farliga. Patienterna var inte vana vid att bli bedövade, och vissa kirurger ansåg dessutom att smärta var ett avgörande och användbart verktyg under operationer. Kirurgin blev inte heller helt enkelt ”bättre” efter införandet av anestesi. Operationer före anestesins tid utfördes mycket snabbare, och kirurgerna i början av 1800-talet var ofta mycket skickliga och djupt engagerade i sina patienters smärta och lidande, trots sitt blodiga och barbariska rykte. Den skotske kirurgen Charles Bell (1774–1842) skrev till exempel till sin hustru att han var ”trött – utmattad av andras lidande”. En gång sa han till sin bror: ”Jag har haft en ytterst eländig tid sedan jag skrev till dig, på grund av en misslyckad operation och en mycket värdig mans död. Jag kommer att ångra det så länge jag lever.”
När desto mindre blev kirurgi, i och med införandet av anestesi, ett mindre skrämmande företag för både läkare och patient, och operationer blev vanligare, särskilt efter utvecklingen av antiseptisk kirurgi av Joseph Lister under 1860- och 1870-talen. Lister använde karbolsyra för att rengöra instrument och

Nedan Barn som vaccineras mot smittkoppor i Londons östra delar, 1871

OVAN En återskapning av den först och främst tredje operationen någonsin som genomfördes under eter

OVAN Kvinnor som deltar i en anatomikurs vid Medical College for Women i New York

kirurgpersonalens händer och använde lösningar av karbolsyra i sprayform för att minska mängden bakterier i luften runt patienten, på patientens hud och i operationssåren. Även om vissa av Listers samtida var skeptiska hade antisepsis vid slutet av 1800-talet blivit allmänt accepterad och införd. I dag är Lister förmodligen den mest berömda mannen i den brittiska medicinhistorien. Han var ordförande i Royal Society mellan 1895 och 1900, upphöjdes till adeln 1897 och är en av endast två kirurger i Storbritannien som har ett eget offentligt monument. Efter hans död 1912 hölls begravningsgudstjänsten i Westminster Abbey.
Pionjärkvinnor
TDen andra stora förändringen inom läkarkåren som ägde rum under 1800-talet var att kvinnor började bli läkare. Även om kvinnor länge hade arbetat som healers, sjuksköterskor och barnmorskor, var det under den viktorianska eran som de började ta sig in i den reglerade läkarkåren. Denna kamp leddes av tre banbrytande kvinnor – Elizabeth Blackwell, Elizabeth Garrett Anderson och Sophia Jex-Blake – som alla kämpade för att hitta sin plats i en mansdominerad bransch. Jex-Blake beskrevs av författaren Oliva Campbell som ”stor och fräck, en kraftig, kämpaglödande utbildningsreformator med stora ögon och en ännu större personlighet.” Garrett Anderson var lika ihärdig, men också vältalig, välutbildad och artig.
All tre kvinnor var tvungna att ta till listiga knep för att uppnå sina medicinska kvalifikationer. Blackwell, som var brittisk, kunde endast studera medicin i USA. Garrett Anderson kvalificerade sig endast genom ett kryphål i antagningspolicyn hos Worshipful Society of Apothecaries. Och Jex-Blakes försök att skriva en anatomiprov i Edinburgh möttes av ett regelrätt upplopp. Dessa kvinnor stötte på starkt motstånd från både allmänheten och läkarkåren. Det fanns motstånd mot deras medicinska utbildning och praktik (och särskilt mot utsikterna till klasser med både män och kvinnor), mot att de skulle inneha offentliga ämbeten och bli medlemmar i yrkesföreningar. Även om Jex-Blake och hennes studiekamrater skrev in sig vid Edinburghs universitet nekades de senare rätten att ta examen. British Medical Association accepterade inte kvinnor förrän 1892 (med undantag för ett förbiseende som ledde till att Garrett Anderson antogs), och 1895 röstade både Royal College of Surgeons of England och Royal College of Physicians of London mot att ta in kvinnor – beslut som inte upphävdes förrän 1908.
Hur mycket kvinnor i allmänhet, och dessa tre hjältinnor i synnerhet, än ställdes inför många hinder, visade sig deras gemensamma ansträngningar i slutändan vara framgångsrika. År 1876 gav lagstiftningen universiteten rätt att utfärda medicinska examina till kvinnor, men tvingade dem inte att göra det. Ett år senare öppnade King’s and Queen’s College of Physicians of Ireland – då ett av Storbritanniens 19 organ för läkarlicensiering – sina slutprov för kvinnor. År 1892 fanns det 135 kvinnliga läkare i läkarregistret. De fick arbete på sjukhus och vårdcentraler för kvinnor och barn över hela det brittiska imperiet. Antalet kvinnliga läkare ökade snabbare efter 1900. År 1910 valde både Royal Society of Medicine och Royal College of Surgeons of England in sina första kvinnor, följt av Royal College of Surgeons of Edinburgh 1920 och Royal College of Physicians 1934. I dag är 50,4 procent av läkarna i Storbritannien kvinnor.
I slutändan ärberättelsen om Liston förmodligen helt påhittad. Medicinen i början av 1800-talet var aldrig så barbarisk eller grym som sådana berättelser får det att framstå. Under drottning Victorias regeringstid genomgick medicinska idéer, de behandlingar som stod till förfogande för människor och de yrkesutövare som tillhandahöll vård till allmänheten en radikal förändring. Vid slutet av seklet kände forskarna till bakterier, och kirurgerna kunde bedöva smärtan vid operationer och förebygga infektioner i sår. Läkarna förstod hur många sjukdomar som orsakades och kunde undvikas, och både män och kvinnor utövade läkaryrket på sjukhus som i stort sett var rena och säkra. Men det var fortfarande en lång väg kvar. Det skulle dröja ytterligare 40 år innan de första kemoterapierna mot cancer utvecklades och innan antibiotika uppfanns och började användas i stor utsträckning. Och även om kvinnor nu utgör mer än hälften av läkarna i Storbritannien, möter kvinnor inom medicinen fortfarande diskriminering och motstånd. Medicinen utvecklas ständigt, och vi har ingen aning om vilka förändringar som ännu väntar.

OVAN Studenter som blandar läkemedel på St Thomas’ Hospital i London, 1886

De banbrytande läkarna som tog sig in i det mansdominerade yrket

Elizabeth Blackwell
1821 – 1910
Blackwell anses vara den första moderna kvinnliga läkaren; hon tog examen som bäst i sin klass vid Geneva Medical College i Geneva, New York, år 1849. Hon arbetade vid St Bartholomew’s Hospital i England och återvände sedan till USA för att öppna en egen mottagning, innan hon från 1861 bidrog till unionens insatser under inbördeskriget genom att organisera Woman’s Central Association of Relief och US Sanitary Commission. År 1869 återvände hon till England för att öppna en privatpraktik.

Elizabeth Garrett Anderson
1836 – 1917
Anderson var den första kvinnan som tog läkarexamen i England; hon klarade Society of Apothecaries-examen 1865 trots att hon hindrades från att delta i lektioner tillsammans med sina manliga kollegor. Hon hade inspirerats av Elizabeth Blackwell att bli läkare. Hon lärde sig franska på egen hand för att ta en läkarexamen i Paris och grundade 1872 New Hospital for Women vid St Mary’s Dispensary, där hon anställde Blackwell som kollega.

Sophia  Jex-Blake
1840 – 1912
Jex-Blakes betydande insats för kvinnors framsteg inom medicinen bestod i att hon framgångsrikt drev igenom en lagstiftning i Storbritannien som tillät kvinnor att ta läkarexamen och erhålla tillstånd att utöva läkaryrket. Hon hade studerat i London och Boston innan hon började läsa medicin i Edinburgh, men hindrades från att ta examen där. Istället tog hon sin examen vid universitetet i Bern, Schweiz, år 1877, följt av en läkarlicens i Storbritannien, och blev därmed den första kvinnliga läkaren i Skottland.

OVAN Professor Theodor Billroth håller en föreläsning om kirurgi i Wien, 1880

Nedan Ett barnsjukhus i London omkring 1872

Den

TDen stora hunden darrade när den fördes upp på scenen. En svart newfoundlandshund, med munkorg, och med elektroder som hängde från dess lemmar – en framtill, en baktill. Burdörren knarrade när den stängdes, och publiken väntade. Harold P Brown kopplade in ledningarna i en generator och slog på strömbrytaren. Hunden skrek till och stelnade till när Brown vred på reglaget. Han ökade spänningen tills 1 000 volt likström strömmade genom djurets kropp. Men när strömbrytaren slogs på igen levde det stackars djuret fortfarande.
”Vi ska få honom att må bättre”, förkunnade Brown, tog ledningarna och anslöt dem till en annan generator längst fram i salen. Den här gången var den föreskrivna dosen 300 volt växelström. Strömbrytaren slogs på, hunden ryckte till och dog sedan. ”Växelström är endast lämplig för hundhärbärget, slakteriet och statsfängelset”, förklarade han triumferande.
Året var 1888. Strömkriget var i full gång, och den amerikanske uppfinnaren försökte bevisa sin poäng för sin chockade publik. Landet behövde elektricitet, men hur den skulle levereras var föremål för en häftig debatt. I centrum för uppståndelsen stod två av tidens största uppfinnare: Thomas Edison, som förespråkade likström, och serben Nikola Tesla, som förespråkade växelström.
Edison var en typisk amerikansk uppfinnare och entreprenör. Han hade inlett sin karriär inom elbranschen och arbetat sig upp från en blygsam start som telegrafist till att bli den högt aktade uppfinnaren av den kommersiella glödlampan och fonografen. Han var noggrann, metodisk och hade ett naturligt sinne för affärer, och

Det gick hett till när två jättar inom elbranschen
stötte samman om framtiden för
energin i en fejd som förändrade världen

Författare: Laura Mears

Har jobbat med det tidigare, men minns inte när det släpptes

OVAN  Världens första
Westinghouse-växelströmsgenerator
vid Ames
vattenkraftverk,
Colorado

Bildkälla: Alamy, Adobe Stock, Getty

Nedan Westinghouse
växelströmsgenerator vid Ames
vattenkraftverk i Colorado

Edison Electric Light Company levererade den ström som lyser upp människors hem runt om i USA.
Hela hans imperium byggde på likström – elektricitet som flödar i en riktning – och hans företag hade arbetat med att installera sina generatorer för att förse nationen med den ström som behövdes för att hålla lamporna tända och musiken igång. Men Nikola Tesla hade en annan idé.
Den serbiske uppfinnaren hade anlänt till Förenta staterna 1884 och var ursprungligen anställd av Edison själv. Han arbetade på Edison Machine Works för den ansenliga summan av 18 dollar i veckan, och, under ledning av mästaruppfinnaren fick han i uppdrag att hitta ett bättre sätt att överföra elektricitet över långa avstånd.
Folk behövde cirka 100 volt för att driva sina elektriska lampor hemma, så Edisons elektricitet levererades med denna fasta spänning via tjocka kopparkablar. Men när elektriciteten strömmar genom ledningarna går en del av energin förlorad. Detta innebar att man var tvungen att bygga många små generatorer nära människors hus för att strömmen inte skulle gå förlorad på vägen – en kostsam och obekväm lösning på problemet.
Teslas stora idé var att använda växelström i ledningarna. I stället för att bara gå åt ett håll växlade den fram och tillbaka och bytte riktning flera gånger per sekund. Detta skapar varierande magnetfält, som kan användas för att tillverka transformatorer. Dessa enheter kan användas för att höja eller sänka spänningen efter behov. Tanken var att elen skulle transporteras över långa sträckor med hög spänning och sedan sänkas till en lägre spänning när den nådde människors hem. Detta var dock inte möjligt med likström.
Edison var inte särskilt imponerad. Som den praktiske man han var ansåg han att Tesla var en drömmare och en ”vetenskapens poet”. ”Hans idéer är magnifika, men fullständigt opraktiska”, sa han. I Edisons ögon var växelström farligt. Den växlade fram och tillbaka på ett sätt som kunde störa hjärtats funktion, och högspänningsledningar ovanför gatorna var helt otänkbara. Dessutom var Edison en produktiv uppfinnare, med mer än 1 000 patenterade uppfinningar enbart i USA. Folk skulle inte använda hans uppfinningar om växelström infördes. Han vägrade att stödja Teslas idéer, erbjöd honom en löneökning på 7 dollar i veckan som kompensation för besväret, och Tesla gick ut genom dörren.
Tesla var så irriterad över Edisons brist på framsynthet att han bestämde sig för att på egen hand introducera sina växelströmsuppfinningar i USA. Efter en bra start hamnade han i svåra tider, och med knappt tillräckligt med pengar för att klara sig tog han ett jobb som kroppsarbetare och tjänade bara några dollar i veckan på att gräva diken. Så småningom lyckades han skrapa ihop de välbehövliga medlen för att starta sitt eget företag, Tesla Electric Company.
Hans innovativa idéer fångade den förmögne järnvägsmagnaten George Westinghouses uppmärksamhet. Med stora vinster från en blomstrande transportverksamhet i ryggen var Westinghouse redo för en ny utmaning, och att ta sig an USA:s framväxande eljättar verkade vara precis vad han behövde. Han hade tidigare sysslat lite med växelström, och Teslas uppfinningar var spännande.
Ett år före avrättningen av den stackars mannen från Newfoundland hade Tesla ansökt om sju patent för att skydda sina nya idéer. Han utformade ett komplett kraftsystem, utformat inte bara för att generera elektricitet utan också för att överföra den över långa avstånd, höja eller sänka spänningen, och han skapade till och med motorer och lampor som kunde användas i den andra änden.
Tesla var ingen affärsman, han var en renodlad uppfinnare, men Westinghouse var Steve Jobs till hans Steve Wozniak, och han tog Teslas idéer och förvandlade dem till en verksamhet som kunde störta Edison. Tesla sålde sina patent till Westinghouse för 60 000 dollar och fick 10 000 dollar kontant, 150 aktier samt ett avtal om att han skulle få 2,50 dollar för varje hästkraft elektricitet som Westinghouse lyckades sälja. Detta var början.
Westinghouse Electric började installera generatorer över hela USA, nådde ut till områden som Edisons generatorer inte kunde nå och underbjöd dem i innerstäderna för att stjäla deras kunder. Kopparpriset steg, Edisons verksamhet var hotad och till råga på allt blev hans uppfinningar plagierade av konkurrenterna. ”Westinghouse kommer att ta kål på en kund inom sex månader efter att denne har installerat ett system av vilken storlek det än må vara”, rasade Edison desperat.
År 1888 skickade hans företag ut en skriftlig varning till journalister där man i detalj redogjorde för farorna med växelström, och hans medarbetare, Harold P Brown, inledde sin fruktansvärda offentliga kampanj med elektriska avrättningar av djur. Efter incidenten med hunden tog han sin sjukliga show på turné runt New York City, där han avlivade herrelösa djur inför journalisternas förskräckta blickar och fördömde Westinghouse och Teslas växelström som ett hot mot den allmänna säkerheten.
Westinghouse blev rasande och skrev ett brev till Edison där han skällde ut honom för sina medarbetares handlingar. ”Jag tror att det har förekommit en

Höger  Thomas Edison experimenterar i ett laboratorium, omkring år 1900. Han var känd för sitt noggranna sätt att ta sig an problem

Edisons märkligaste uppfinningar

Thomas Edison var en produktiv uppfinnare,
med hundratals bisarra uppfinningar på sitt samvete

OVAN Världsutställningen i Chicago
belyst av Teslas
växelström

Dockröster

Uppfinnaren miniatyriserade sin berömda fonograf, inneslöt den i plåt och placerade den inuti en docka för att skapa en röstlåda. Ljudkvaliteten var dålig, och de ljud som uppstod ska enligt uppgift ha skrämt kunderna.

Röstregistreringsapparat

Edisons första uppfinning var avsedd att räkna röster. Väljarna tryckte på en knapp för att ange sitt val, och en elektrisk ström leddes till en maskin som registrerade ”ja” eller ”nej” på visare.

Mikroskopisk video

”Kinetoskop med titthål” kombinerade glödlampor med fotografier för att skapa rörliga bilder som betraktades genom ett mikroskop. De fyra fot höga apparaterna gjorde det endast möjligt för en person i taget att titta.

Teslas mest udda idéer

Nikola Tesla var en stor tänkare med idéer
som sträckte sig långt bortom hans egen tid

Trådlös strömöverföring över långa avstånd

Tesla trodde att han skulle kunna överföra elektrisk energi trådlöst från Wardenclyffe Tower på Long Island. Men pengarna tog slut och projektet lades ner.

Robotiserad arbetsstyrka

Med målet att skapa arbetsbesparande robotar som skulle utföra enkla sysslor åt människor utvecklade Tesla en fjärrstyrd båt. Hans robotprojekt har dock ännu inte förverkligats..

Dödsstråle

Uppfinnaren ska enligt uppgift ha konstruerat en ”dödsstråle” som alstrade en partikelstråle som kunde skjuta ner flygplan. Hans artiklar om detta har aldrig hittats.

ett systematiskt försök från vissa personers sida att ställa till med stor skada och skapa så stor skillnad som möjligt mellan Edison Company och The Westinghouse Electric Co.” Tesla slog tillbaka genom att anordna egna offentliga demonstrationer, där han lät 250 000 volt växelström strömma genom sin egen kropp till förvåning för den åskådande folkmassan. Som ordspråket lyder: ”Det är volten som ger en stöt, men det är millen som dödar.” Tesla var helt övertygad om sin teknik, även om Edison inte var det.
Förhållandet försämrades och rivaliteten eskalerade. År 1889 inleddes den så kallade ”elkabelpaniken”. Flera linjearbetare som arbetade med växelströmskablar hade omkommit i tjänsten, vilket ledde till en utbredd oro bland allmänheten kring installationen av dessa högspänningsledningar. Dödsfallen spädde på Edisons vrede över säkerheten i Teslas teknik. Fram till dess hade han hållit sig i bakgrunden och låtit Brown och Edison Electric Light Company ta ledningen i kampanjen mot Westinghouse, men när paniken tilltog började Edison yttra sig och lade skulden för dödsfallen helt och hållet på sin rival.
Saker och ting skulle snart bli ännu värre. William Kemmler var en gatuförsäljare från Buffalo i New York. Han var en stor drinkare och en översittare som i ett raseriutbrott hade dödat sin kompanjon med en yxa, och år 1890 väntade han på avrättning. Edison hade blivit tillfrågad om råd angående en mer human metod att avliva brottslingar efter en rad misslyckade hängningar, och även om han i princip var motståndare till dödsstraffet hade han till slut svarat med en rekommendation. Han var så övertygad om farorna med växelström att han föreslog en generator från Westinghouse.
Westinghouse motsatte sig idén med kraft. Han ansåg att den var onödigt grym och instruerade sina advokater att överklaga för att rädda Kemmler, och satsade 100 000 dollar på saken. Smeknamnet ”bödelns ström” var inte något han ville att hans företag skulle förknippas med. Edison trängde sin motståndare i ett hörn och svarade med att anklaga Westinghouse för att sätta sitt kommersiella rykte före den dömdes välbefinnande, samtidigt som han hävdade att växelström skulle vara en snabb och effektiv avrättningsmetod. Bakom konkurrentens rygg hjälpte Edisons företag Brown att skaffa begagnade Westinghouse-motorer till den elektriska stolen, men avrättningen gick inte helt enligt planerna. När Kemmler spändes fast leddes hela 1 300 volt genom hans kropp. Plågan varade i 17 sekunder, men han dog inte. Publiken skrek när han återfick medvetandet och hans kläder fattade eld. Först när spänningen höjdes till 2 000 volt och strömmen lätes gå i fyra minuter gav hans kropp äntligen efter för angreppet. Det var en grym föreställning. ”De hade gjort bättre i att använda en yxa”, konstaterade Westinghouse bistert.
Den otäcka krangeln mellan USA:s två eljättar fortsatte, tills ett storslaget tillfälle 1893 gav möjlighet att avsluta fejden en gång för alla. Men vid det laget hade Edison hoppat av tävlingen. Fusion efter fusion hade reducerat antalet konkurrerande elbolag till en handfull, och Edisons företag hade svälts upp av Thomson-Houston för att bilda General Electric. Med det försvann hans patent och hans andel i tävlingen. Det avgörande evenemanget ägde rum i hans frånvaro och blev den sista spiken i kistan för hans imperium.
Världsutställningen ”World’s Columbian Exposition” skulle hållas för att hedra 400-årsjubileet av Christofer Columbus ankomst till Amerika. Evenemanget förväntades locka 27 miljoner besökare, och det behövde belysas. General Electric lade ett anbud på att förse utställningen med el för 554 000 dollar, men Westinghouse underbjöd dem och lovade att hålla lamporna tända för endast 399 000 dollar. General Electric skulle behöva berg av koppartråd för att överföra tillräckligt med ström, men Teslas växelström gjorde det möjligt för Westinghouse att erbjuda samma tjänst till en bråkdel av kostnaden.
Utställningen lyste upp, och efterfrågan på växelström ökade lavinartat. Westinghouse fick tillgång till Niagarafallen för att använda vattenmassorna till att generera vattenkraft, och till och med General Electric gick över till växelström. Kriget var över, och Teslas sida hade vunnit.
Senare gick Edison för att lyssna på Teslas föredrag, och när hans före detta lärling upptäckte honom bad han publiken att ge Edison en applåd. Trots deras meningsskiljaktigheter och de angrepp på hans arbete som Edison hade sponsrat, finansierat och till och med direkt deltagit i, beundrade Tesla Edison djupt och sade senare: ”Det intryck som Edison gjorde på mig var ganska extraordinärt. Jag såg hur denna enastående man, som inte hade någon utbildning alls, klarade allt på egen hand.”

Nedan Elefanten ”Topsy” dog av en elstöt från växelström år 1903

Forskare i duell

Edison och Tesla är inte de enda forskarna som har hamnat i konflikt med varandra.  Bitter rivalitet har rasat genom historien

”När paniken tilltog började Edison
att yttra sig och lade
skulden för dödsfallen
helt och hållet på sin rival”

Robert  Hooke

Isaac
Newton

Dessa två vetenskapliga tungviktare hamnade i konflikt med varandra på 1600-talet. Hooke var övertygad om att planeterna drogs till solen, men det var Newton som publicerade de matematiska bevisen för gravitationen. Hooke ville ha äran för idén, men Newton vägrade att ge efter.

Francis Crick

Maurice Wilkins

Watson och Crick tillskrivs upptäckten av DNA:s struktur, men det grundläggande arbetet utfördes av Maurice Wilkins och Rosalind Franklin. Wilkins blev rasande när han fick reda på att bilder som tagits i hans laboratorium användes av de två i Cambridge.

Robert
Koch

Louis Pasteur

Dessa två framstående bakteriologer ägnade sig båda åt mjältbrand – Koch var läkare och Pasteur kemist. Koch trodde inte att patogener kunde försvagas, och de två hamnade i en mycket offentlig ordstrid när Pasteur försökte bevisa att så var fallet.

Charles Darwin

Alfred Russel
Wallace

Charles Darwin hade arbetat med sin evolutionsteori i flera år, men 1858 fick han ett brev från sin kollega Alfred Russel Wallace som kom att förändra hans liv. Wallace hade kommit fram till samma idé, och Darwin var tvungen att skynda sig för att hinna publicera sin teori före honom.

Edison

Genius

District of Columbia

LIKSTRÖM

Tesla

Och

VÄXELSTRÖM

PATENT

DEN BÄSTA
uppfinningen

Glödlampa för kommersiellt bruk

Växelströmsmotor

”Om ditt hat kunde
omvandlas till elektricitet,  skulle det lysa upp
hela världen”

”Om du vill lyckas, skaffa dig
några fiender”

CITAT

i åldern 22

ålder 26

“utkast till planer för ett roterande magnetfält”

“konstruerade en maskin för att räkna röster”

Första
uppfinningen

Trådlös överföring, robotteknik och radar har alla sina rötter i Teslas idéer

Idag drivs större delen av vår elektriska utrustning med hans likström

LEGACY

NAMN: Marie Curie
Levnadsår: 7 november 1867  – 4 juli 1934
Land: Polen
Område: Fysik  och kemi
Forskningsområde: Radioaktivitet
Känd för:  Upptäckten av grundämnena radium och polonium – Curie var den första kvinnan som vann ett Nobelpris, den första personen som vann ett Nobelpris två gånger och den enda kvinnan som tilldelats priser inom två olika ämnesområden – samt myntandet av begreppet ”radioaktivitet”

”Den moderna fysikens moder” ägnade sitt liv åt att studera radioaktivitet och dess tillämpningar inom medicinen, men fick till slut betala det högsta priset för sin forskning

Författare: Alice Pattillo

Born Maria Salomea Skłodowska i Warszawa 1867. Marie Curie flyttade till Frankrike 1891 för att fortsätta sin vetenskapliga utbildning. Det var här hon träffade den franske fysikern och kemisten Pierre Curie. Paret delade en passion för naturvetenskap, och med hjälp av en piezoelektrisk elektrometer – ett instrument som uppfanns av Pierre och hans bror – kunde de bevisa att strålning var en atomär egenskap genom att jämföra starkt radioaktivt uraninit med rent uran, vilket revolutionerade fysik- och kemifälten. År 1898 identifierade Pierre och Marie två tidigare oupptäckta grundämnen: polonium, uppkallat efter Maries hemland, och radium, vilket ledde till att de tilldelades Nobelpriset i fysik 1903. De var det första gifta paret som vann priset.
Tragiskt nog avled Pierre 1906 när han halkade och föll under en hästdragen vagn i regnet. Efter hans död blev Marie den första kvinnliga professorn vid universitetet i Paris. Därefter ledde hon Radiuminstitutet, som numera heter Curie-institutet, där hon äntligen fick ett ordentligt laboratorium. Under hela sin tidigare forskning om radioaktivitet hade paret Curie inte haft något laboratorium att arbeta i, och farorna med strålning var ännu inte kända. Marie brukade förvara flaskor med radioaktiva isotoper i sina fickor och skrivbordslådor och beskrev det självlysande materialet som ”svaga, sagolika ljus”, och inga säkerhetsåtgärder vidtogs någonsin när hon genomförde sina experiment. Efter hennes död visade det sig att många av hennes personliga tillhörigheter, däribland laboratorieanteckningsböcker, kläder, möbler och till och med kokböcker, var kontaminerade och är fortfarande farligt radioaktiva än i dag. År 1910 lyckades Marie isolera radium och definierade en enhet för att mäta radioaktivitet, vilket gav henne ytterligare ett Nobelpris i kemi.
Under första världskriget insåg Marie att det fanns ett behov av fältradiologiska centra för att diagnostisera skador vid fronten, så hon utvecklade sina egna mobila röntgenenheter, kända som ”Petites Curies”. Marie skötte driften av dessa själv och utsatte sig därmed i åratal för den farliga, oskyddade strålningen. Hon tillverkade även ihåliga nålar för sterilisering med hjälp av en radioaktiv gas, som senare identifierades som radon. Det uppskattas att Marie Curie behandlade över en miljon sårade soldater, men hon fick aldrig något formellt erkännande för sina insatser.
Efter kriget fortsatte Marie sin forskning fram till sin död vid 66 års ålder av aplastisk perniciös anemi – en sällsynt blodsjukdom som direkt orsakades av de årtionden av långvarig och oskyddad strålningsexponering som hon hade utsatts för genom sitt vetenskapliga arbete. Marie hade så småningom blivit medveten om strålningens faror och vidtagit åtgärder för att begränsa sin exponering under senare delen av livet, men trots detta utgjorde hennes kropp fortfarande en strålningsrisk och hon begravdes i en blyfodrad kista.

VÄNSTER
Marie och hennes dotter Irene, som följde i sin mors fotspår och också avled till följd av en strålningsrelaterad sjukdom

Nedan Marie och Pierre Curie i sitt hemmagjorda ”laboratorium” – inte en enda säkerhetsåtgärd i sikte

© Adobe Firefly; Alamy; Getty Images

Experiment: ”Little Albert”-experimentet
Huvudforskare:  John B Watson
Land: USA
ÅR: 1920
SYFTE:  Att testa om rädsla kunde  skapas genom betingning
Hypotes:  Människor kan lära sig känslomässiga reaktioner genom association
Slutsats:  Rädslereaktioner kan  betingas och överföras  till liknande objekt

Ett spädbarn, en råtta och en av psykologins mest kontroversiella studier bildade tillsammans grunden för ett experiment som fortfarande oroar forskare mer än ett sekel senare

Författare: Steve Charnock

NEDAN   I ”Little Albert-experimentet” försökte man medvetet framkalla rädsla hos ett litet barn, något som enligt moderna psykologiska normer skulle betraktas som djupt oetiskt

A En liten vit råtta låter förmodligen inte särskilt skrämmande. Men å andra sidan är chansen stor att du inte är ett spädbarn som upprepade gånger skrämms av höga, dundrande ljud när du försöker röra vid en.
Vad pratar vi om? Det ökända ”Little Albert”-experimentet, en studie som genomfördes redan 1920 av psykologen John B. Watson och hans assistent Rosalie Rayner vid Johns Hopkins University. Deras mål var att undersöka om rädsla kunde läras in snarare än att vara ärftlig. Under processen skapade de en av psykologins mest oroande fallstudier.
Försökspersonen var en nio månader gammal pojke som endast identifierades som ”Albert B”. Innan experimentet inleddes uppvisade Albert enligt uppgift knappt någon rädsla för djur eller okända föremål. Han lekte glatt med en laboratorieråtta, liksom med kaniner, hundar och till och med en jultomtemask med fluffig vit kant.
Watson ville se om den lugna reaktionen kunde förändras genom betingning. Idén var inspirerad av tidigare forskning av den ryske fysiologen Ivan Pavlov, vars världsberömda experiment visade att hundar kunde lära sig att associera ljud med mat.
Varje gång Albert sträckte sig efter råttan slog Watson med en hammare mot en stålstång bakom barnets huvud. Det plötsliga ljudet skrämde honom och fick honom så småningom att gråta redan innan han rörde vid råttan. Efter flera upprepningar verkade Albert associera djuret med ångest.
Rädslan spred sig snart bortom själva råttan. Enligt Watson och Rayners publicerade resultat blev Albert även rädd för kaniner, hundar, pälsar och till och med bomullsull. Psykologer beskriver detta idag som ”stimulusgeneralisering”, där en inlärd reaktion överförs till liknande objekt.
Redan på 1920-talet ifrågasatte kritiker experimentets etik. Moderna forskare är betydligt hårdare i sin kritik. Studien skulle vara omöjlig att godkänna enligt dagens etiska normer eftersom den avsiktligt orsakade ångest hos ett barn (som inte kunde ge sitt samtycke).
En annan oroande detalj är att det inte finns några bevis för att Albert någonsin blev helt ”avkonditionerad” innan han lämnade studien. Watson och Rayner diskuterade att försöka ta bort rädslereaktionen, men barnet ska enligt uppgift ha förts bort innan det hann ske. Det är alltså högst troligt att lille Albert växte upp livrädd för alla slags husdjur. Förutom, kanske, guldfiskar.
Experimentet var dessutom vetenskapligt bristfälligt. Endast ett barn deltog, och senare forskare ifrågasatte Alberts hälsa och utveckling. Vissa historiker tror att pojken redan kan ha haft neurologiska problem som påverkade resultaten.
Trots detta hade studien ett enormt inflytande på psykologin. Watson blev en av de ledande figurerna inom behaviorismen, som hävdade att mänskligt beteende huvudsakligen formas av inlärda erfarenheter.
Mer än ett sekel senare är ”Lille Albert” fortfarande en mycket obehaglig läsning. Den minns man idag eftersom den avslöjade hur långt vissa forskare en gång var villiga att gå i jakten på svar.

OVAN
Psykologen John B. Watson, som ledde det kontroversiella ”Little Albert-experimentet” år 1920 vid Johns Hopkins University i Baltimore

© Alamy; Getty Images

VARNING!

DE SADE

DET VAR SÄKERT

Från mirakelkurer till vardagsprodukter – ibland döljer pålitliga produkter förödande konsekvenser bakom den vetenskapliga tillförlitligheten

Författare: Grant Bradley Ford

Framsteg har alltid inneburit ett lockande löfte. Genom historien har nya uppfinningar dykt upp färdiga att tas i bruk: renare hem, friskare kroppar, säkrare arbetsplatser och ljusare framtider. Kemister, läkare och industriister talade ofta med övertygelse och försäkrade allmänheten om att vetenskapen återigen hade tagit ett stort steg framåt. Under en tid verkade många av dessa produkter verkligen revolutionerande.
Men säkerhet – inte bara ibland – har en tendens att åldras illa.
Gång på gång har ämnen som en gång hyllades som ofarliga eller nyttiga senare kopplats till förödande konsekvenser. Vissa faror upptäcktes långsamt, dolda under årtionden av exponering och företagens förnekanden. Andra uppenbarade sig med chockerande hastighet. Mönstret har upprepats genom hela den moderna historien: först entusiasm, sedan granskning.
En del av det som gör dessa berättelser så oroande är hur vanliga många av dessa produkter blev. Giftiga tapeter prydde familjernas hem; radioaktiva kosmetika stod på sminkbord; barnens fötter röntgadesnär de handlade skor; kraftfulla opioider marknadsfördes som läkemedel med låg risk, och plast förändrade den moderna bekvämligheten innan dess förödande miljökostnader blev omöjliga att ignorera.
Ingen av dessa berättelser hör helt och hållet till det förflutna. De avslöjar något bestående om förhållandet mellan innovation, vinst och allmänhetens förtroende. Den vetenskapliga förståelsen utvecklas, reglerna förändras och industrierna anpassar sig, men frestelsen att omfamna bekvämligheten innan man fullt ut förstår konsekvenserna är fortfarande anmärkningsvärt bekant.
Det som följer är inte en historia om dårskap, utan om förtroende – förtroende för framsteg, expertis och övertygelsen om att dagens lösningar säkert måste vara säkra. Historien tyder på något annat.

Objekt: Radium Datum: 1898 Land: Frankrike
Typ: Radioaktiva konsument- och medicinska produkter

När radium upptäcktes av Marie Curie och Pierre Curie år 1898 kom det snabbt att förknippas med livskraft och modernitet. Dess märkliga sken fascinerade allmänheten, samtidigt som tidiga rapporter tyder på att radioaktiva ämnen kunde stimulera kroppen och bekämpa sjukdomar. Det dröjde inte länge förrän radium började dyka upp i kosmetika, tandkräm, värmedynor och till och med dricksvatten.
På 1920-talet hade ”radiumhälsoprodukter” blivit en blomstrande industri. Tillverkarna hävdade att små doser återställde energin och förbättrade välbefinnandet. Ett ökänd exempel var Radithor, ett radioaktivt tonikum som marknadsfördes i USA. Bland användarna fanns affärsmannen Eben Byers, vars långvariga intag ledde till en katastrofal strålningsförgiftning. Han avled 1932 efter att stora delar av hans käke hade förstörts.
Men det mest spökande arvet tillhör ”Radium Girls” – fabriksarbetare som anställdes för att måla självlysande urtavlor. De uppmuntrades att forma penslarna med läpparna och fick därmed, utan att veta om det, i sig radioaktiva partiklar varje dag. Allvarliga sjukdomar följde, däribland cancer och benatrofi, medan företagen inledningsvis förnekade ansvar.
Skandalen förändrade arbetsmiljölagstiftningen och allmänhetens förståelse för strålningsexponering. I en tid som fascinerades av vetenskapliga upptäckter hade radioaktivitet kortvarigt blivit modernt innan dess faror blev fullt uppenbara.

NEDAN Marie Curie, den polskfödda franska fysikern som tillsammans med sin make Pierre upptäckte radium och polonium

OVAN Arsenikhalten i jordprovet i en plastbehållare

Objekt: Viktorianska arsenikprodukter Datum: 1800-talet Land: Sverige
Typ: Industriell kemikalie och kosmetisk ingrediens

Det viktorianska samhället utvecklade ett oroande förhållande till arsenik. Trots att arsenikföreningar är mycket giftiga blev de en integrerad del av vardagslivet under 1800-talet, eftersom de var effektiva, billiga och visuellt slående.
Ett av tidens mest populära pigment var Scheeles gröna, ett arsenikbaserat färgämne som användes i tapeter, kläder och konstgjorda blommor. I fuktiga rum kunde tapeterna avge giftiga gaser, vilket med tiden kunde leda till att hushållen långsamt förgiftades. Vissa historiker har till och med föreslagit att långvarig exponering för arsenik kan ha bidragit till Napoleon Bonapartes död under hans exil på Sankta Helena.
Arsenik förekom även i kosmetika och medicinska tonika, där man i noggrant avvägda doser lovade klarare hud och bättre hälsa. Men förgiftningarna bland fabriksarbetare och konsumenter blev allt svårare att ignorera.
Historien om arsenik speglade en bredare viktoriansk besatthet av industri, skönhet och framsteg. Farliga ämnen gömde sig ofta bakom elegans, färg och bekvämlighet och blev en del av det vanliga vardagslivet innan konsekvenserna av dem förstods fullt ut.

NEDAN Besprutning av meniga soldaters baracker med DDT vid 3:e plutonen, 26:e fältsjukhuset, ca 1944

Artikel: DDT Datum: 1939 Land: Schweiz
Typ: Syntetiskt insektsmedel

Få kemikalier mottogs med lika stor entusiasm som DDT. Under och efter andra världskriget hyllades det som ett mirakulöst insektsmedel som kunde bekämpa myggor, skadedjur inom jordbruket och sjukdomsutbrott.
Under en tid verkade DDT vara banbrytande. Det bidrog till att minska spridningen av malaria och ökade skördarna dramatiskt. Men snart blev miljökonsekvenserna uppenbara. Kemikalien ackumulerades i ekosystemen, vilket skadade vilda djurpopulationer och gjorde fåglarnas äggskal tunnare.
Allmänhetens medvetenhet förändrades efter utgivningen av Silent Spring av Rachel Carson 1962, som avslöjade de miljömässiga kostnaderna för den utbredda användningen av bekämpningsmedel. DDT är fortfarande kontroversiellt på grund av dess effektivitet mot malaria i vissa regioner, men dess rykte som en obestridlig vetenskaplig triumf har aldrig återhämtat sig.

VÄNSTER 1940-talet, historiskt, en skoförsäljare tillsammans med en manlig kund i en elegant rutig kostym som funderar på att köpa ett nytt par skor

Artikel: Röntgenutrustning för skoförsäljare
Datum: 1924 Land: USA
Typ: Medicinsk bilddiagnostikutrustning för detaljhandeln

I årtionden hade skoköp en oväntat radioaktiv vändning. Från och med 1920-talet installerade skobutiker över hela Europa och Nordamerika röntgenfluoroskop som var avsedda att visa kunderna hur skorna satt på deras fötter. Barn fascinerades ofta av de lysande bilderna av sina ben inuti de nya skorna.
Maskinerna marknadsfördes som vetenskapliga underverk som garanterade komfort och förebyggde fotproblem. Föräldrarna litade på dem eftersom de verkade innovativa, medicinska och auktoritativa. Under sin storhetstid fanns tusentals sådana maskiner i varuhus och familjeägda skobutiker.
Problemet var den långvariga strålningsexponeringen. Kunderna använde ofta maskinerna upprepade gånger, medan butiksbiträdena stod bredvid dem hela dagen. De tidiga varningarna från forskare ignorerades till stor del när detaljhandlarna omfamnade nyheten.
På 1950-talet visade studier i allt högre grad att upprepad exponering var kopplad till brännskador och förhöjd cancerrisk. Maskinerna försvann gradvis från butikerna under de följande decennierna. Idag är röntgenmaskinerna för skoprovning fortfarande ett slående exempel på hur tekniken smög sig in i vardagen utan att ifrågasättas, i det lugnande skenet av vetenskapliga framsteg.

”Studier har visat ett samband mellan upprepad exponering och brännskador samt ökad cancerrisk”

Objekt: Talidomid
Datum: 1957
Land: Västtyskland
Typ: Läkemedel med lugnande verkan

Talidomid, som marknadsfördes som ett säkert lugnande medel och en behandling mot graviditetsillamående, kom att bli en av de mest förödande läkemedelskatastroferna i historien. Läkemedlet, som utvecklades av det tyska företaget Chemie Grünenthal, marknadsfördes under slutet av 1950-talet som tillräckligt skonsamt för gravida kvinnor.
Tusentals spädbarn i hela Europa och utanför föddes senare med allvarliga missbildningar av armar och ben samt organskador efter att deras mödrar använt talidomid under graviditeten. Tragedins omfattning förändrade de globala reglerna för läkemedelsprövningar i grunden.
En person som ofta krediteras för att ha begränsat katastrofen i USA var Frances Oldham Kelsey, en granskare vid FDA som upprepade gånger ifrågasatte läkemedlets säkerhetsdata och fördröjde godkännandet. Talidomid återkom senare under strikt kontrollerade medicinska förhållanden för att behandla specifika sjukdomar, men dess arv förblir oskiljbart från konsekvenserna av bristfälliga läkemedelsprövningar.

HÖGER Thalidomid lanserades 1956 och marknadsfördes intensivt av det tyska läkemedelsföretaget Chemie Grünenthal under varumärket Contergan

Objekt: Asbest
Datum: 1870-talet Land: Kanada
Typ: Industriellt isoleringsmaterial

Få industriella material verkade vara mer användbara än asbest. Tack vare sin motståndskraft mot värme, eld och kemikalier kom det att spela en central roll i det moderna byggandet under hela 1900-talet. Asbest användes i isolering, takmaterial, cement och hushållsapparater och kom att symbolisera säkerhet och industriell utveckling.
Redan i början av 1900-talet hade läkare dock börjat konstatera allvarliga lungsjukdomar hos asbestarbetare. Små fibrer i luften kunde, när de väl andats in, fastna i lungorna i årtionden. Exponeringen kopplades senare till asbestos, lungcancer och mesoteliom.
Trots allt fler bevis fortsatte industrin att använda asbest i stor utsträckning i åratal och motsatte sig ofta strängare regleringar. Miljontals människor utsattes för asbest innan förbud och restriktioner blev vanligare internationellt. Tragedin med asbest ligger delvis i dess osynlighet. Till skillnad från gifter med omedelbara effekter visade asbest ofta sina skador först årtionden senare, långt efter att exponeringen hade skett.

VÄNSTER Varningsskyltar om asbest på plasten som täcker ytterdörren

NEDAN Flaskor med receptbelagda läkemedel av typen OxyContin (oxykodon), fotograferade på ett apotek i Remington, Virginia, den 26 februari 2019

Ämne: Moderna opioider
Datum: 1996 Land: USA
Typ: Receptbelagda
smärtstillande läkemedel

Smärtlindring har alltid varit ett känsligt område inom medicinen. Kraftfulla opioider kan verkligen förändra människors liv när de används med försiktighet, särskilt efter operationer eller vid allvarlig sjukdom. Men den moderna opioidkrisen uppstod ur en farlig kombination av aggressiv marknadsföring, överförskrivning och ett felaktigt förtroende kring risken för beroende.
År 1996 lanserade Purdue Pharma OxyContin och marknadsförde det som en långverkande behandling med påstått låg beroenderisk. Läkarna försäkrades upprepade gånger om att beroenderisken förblev begränsad när opioider ordinerades för legitim smärtlindring. Dessa påståenden visade sig vara katastrofalt vilseledande.
Särskilt i USA, men även på andra håll, ökade antalet opioidrecept i takt med att missbruksfrekvensen steg. När reglerna skärptes övergick många användare till heroin eller syntetiska opioider som fentanyl, som är dramatiskt starkare och betydligt dödligare.
De mänskliga kostnaderna har varit enorma och har ödelagt familjer och samhällen över flera generationer. Till skillnad från många historiska exempel på denna lista pågår opioidkrisen fortfarande. Den är en tydlig påminnelse om att medicinska genombrott kan förvandlas till katastrofer för folkhälsan när kommersiella intressen, bristfällig tillsyn och mänsklig sårbarhet kolliderar.

”Förskrivningen av opioider ökade kraftigt parallellt med missbrukssiffrorna”

OVAN Plastavfall som spolats upp på en strand, vilket orsakar miljöskador i haven och havet

Ämne: Plast och mikroplast Datum: 1907
Land: Belgien Typ: Syntetiskt industrimaterial

Plasten har förändrat den moderna världen med häpnadsväckande hastighet. Syntetisk plast – billig, hållbar och mångsidig – har under hela 1900-talet omformat förpackningsindustrin, medicinen, transportsektorn och konsumentvarorna. Material som en gång betraktades som futuristiska blev snabbt oundvikliga.
I årtionden betraktades hållbarheten som plastens största styrka. Först senare började denna beständighet framstå som farlig. Idag har forskare uppenbarligen upptäckt mikroplast – små plastpartiklar som bildas genom nedbrytning – i hav, mark, dricksvatten och till och med i människors blod. Forskare undersöker fortfarande de långsiktiga hälsoeffekterna, men miljökonsekvenserna är redan omfattande. Vilda djur konsumerar plastavfall i förödande omfattning, samtidigt som deponierna fortsätter att växa under berg av icke-biologiskt nedbrytbart material.
Till skillnad från många tidigare produkter som en gång ansågs säkra är plasten fortfarande djupt inbäddad i vardagen, trots en växande medvetenhet om riskerna. Plastens historia kan i slutändan komma att bli ett av historiens tydligaste exempel på att innovation går snabbare än förståelsen.

© Adobe Stock; Alamy; Getty Images

NAMN:  Thomas Midgley Jr
Datum: 18 maj 1889  – 2 november 1944
Land: USA
Område:  Kemiteknik
Forskningsområde: Blyhaltig bensin och CFC
Känd för:  Utveckling av blyhaltig bensin och CFC

Du kanske inte har hört talas om Thomas Midgley Jr, men hans vetenskapliga upptäckter har blivit ökända för sina förödande konsekvenser för mänskligheten och miljön

Författare: Catherine Curzon

T Thomas Midgley Jr föddes 1889 i en familj av uppfinnare och kom senare att göra en högt respekterad karriär inom kemiteknik. Hans hyllade prestationer skulle dock senare bli föremål för kontroverser och förbud på grund av sina giftiga och farliga konsekvenser.
Midgley började arbeta hos General Motors 1916 och inom fem år arbetade han med en ny bränsletillsats kallad etyl, vilket banade väg för blyhaltigt bränsle. Midgley drabbades av blyförgiftning till följd av sitt arbete och flera av hans kollegor blev sjuka eller dog till och med, men framstegets frammarsch kunde inte stoppas. Trots att han kände till farorna försäkrade Midgley själv allmänheten om att blyhaltig bensin inte utgjorde någon fara och andades till och med in bensinångor offentligt för att påstås bevisa sin hypotes.
När blyhaltig bensin blev populär världen över riktade Midgley istället in sig på att hitta giftfria och icke-brandfarliga köldmedier. Han utvecklade så småningom den första klorfluorkolväten (CFC), som han döpte till Freon; den dominerade snart marknaden. Midgley erhöll en rad utmärkelser för sina insatser, men hans hälsa var bräcklig och 1940 gjorde polio honom praktiskt taget sängbunden. Midgley, som alltid var uppfinnaren i hjärtat, konstruerade sitt eget blocksystem för att kunna förflytta sig i hemmet, men 1944 fastnade han i mekanismen och kvävdes till döds. En rättsläkare fastslog att hans död var självmord.
Under de decennier som gått sedan hans död har Midgleys mest hyllade upptäckter gjort honom till en paria. Vissa har till och med hävdat att han har bidragit mer till att förstöra jordens atmosfär än någon annan människa före eller efter honom. Blyhaltig bensin och CFC-föreningar har visat sig ha förödande konsekvenser för levande varelsers hälsa och miljön, och även om åtgärder har vidtagits för att kontrollera och minska effekterna av dessa giftiga uppfinningar, har en stor del av skadan redan skett.
När Midgley bedrev sin forskning var man inte medveten om ozonlagrets existens. Hans så hyllade CFC-föreningar började dock fräta bort det så snart de kom i allmänt bruk. Produktionen av dem avvecklades helt år 2010, medan användningen av blyhaltig bensin har sjunkit till noll, med ett totalt förbud mot dess användning i vägfordon. Även om dessa åtgärder har bidragit till att hantera de skador som Midgleys arbete orsakat, kommer arvet efter Thomas Midgley Jr att kännas av på jorden i århundraden framöver.

höger
Midgley övergick till att forska om CFC-gaser för användning som kylmedel. Även om de snabbt blev vanliga är de idag förbjudna över hela världen

OVAN
Utvecklingen av Ethly bidrog avgörande till att blybensin blev populärt. Trots att han själv led av blyförgiftning förklarade Midgley att ämnet var säkert att använda

Experiment:  Trådmamma-experimentet
Huvudforskare:  Harry Harlow
Land: USA
ÅR: 1950-talet
SYFTE: Att undersöka om apungar i första hand sökte tröst eller mat hos modersubstitut
Hypotes: Rhesusapor i spädbarnsåldern väljer sensorisk trygghet framför en matkälla
Slutsats: När de ställdes inför surrogatmödrar som erbjöd antingen mat eller trygghet föredrog apungarna överväldigande att klamra sig fast vid tryggheten

Varför knyter barn an till sina mödrar? Det krävdes experiment med apungar för att få fram ett svar som vetenskapen kunde godta

NEDAN   En rhesusapunge som klamrar sig fast vid den enda tröstkällan den har i sin bur: den trådmamman ger mjölk men inget annat

Författare: Edoardo Albert

S Ibland får djur lida för vetenskapens skull. Harry Harlows experiment om anknytning hos rhesusapor i spädbarnsåldern var briljant utformade, revolutionerande i sin genomslagskraft och hör fortfarande till de mest citerade inom psykologin – men de var fruktansvärda för de rhesusapor som utgjorde försöksdjuren.
På 1950-talet dominerades psykologin fortfarande av behaviorismen, en skola som försökte förklara allt mänskligt och djuriskt beteende som en reaktion på yttre stimuli: tänk på Pavlovs stackars hund, som började dregla när klockan ringde för att signalera att det var dags för middag. På 1950-talet hade dock John Bowlby börjat hävda att spädbarnsutvecklingen inte bara handlade om att barnet reagerade på stimuli: bandet mellan mor och barn var en grundläggande instinkt snarare än en reaktion på den som tillhandahöll mat.
För att testa detta tog Harry Harlow spädbarnsrhesusapor, separerade dem från sina mödrar och uppfostrade dem med ersättande, livlösa mödrar. I en grupp experiment hade spädbarnsaaporna en ”mamma” av tråd som gav mjölk, och en ”mamma” av tyg, ett föremål av liknande storlek men täckt av ett mjukt tyg, som inte gav mjölk. I den andra gruppen gav ”mamman” av tråd ingenting, medan ”mamman” av tyg också gav mjölk. Som förväntat tillbringade unga aporna i den senare gruppen betydligt mer tid med tyg”mamman”. Men det som var anmärkningsvärt, åtminstone för inbitna behaviorister, var det faktum att de unga aporna i den första gruppen också tillbringade betydligt mer tid med sina tyg”mammor” än med sina tråd”mammor”, och endast gick till tråd”mammorna” för att äta och sedan omedelbart återvände till sina tyg”mammor”. Enligt standardteorin inom beteendevetenskapen borde apungarna ha knytit an till den ”mamma” som gav dem mat.
Det som också var anmärkningsvärt var att varje gång apungarna skrämdes av något i sin omgivning klamrade de sig fast vid sina tyg-”mammor”; detta gällde för båda grupperna av djur.
Ingen av grupperna kunde dock bilda normala sociala relationer med andra apor efter denna isolerade uppväxt, även om apungarna kunde lära sig att umgås med andra apor om den sociala isoleringen varade i mindre än 90 dagar. Men mer än 90 dagars isolering gick inte att övervinna: dessa apor förblev problemfyllda outsiders.
Harlows experiment med tråd- och tygmödrar bevisade definitivt att apungar – och i förlängningen även mänskliga spädbarn – utvecklar bandet till sina mödrar genom fysisk kontakt snarare än genom tillförsel av mat. Detta var viktigt för att förändra synen på föräldraskap. Dåtidens handböcker i barnomsorg förespråkade att man skulle låta spädbarnen gråta och endast ta upp dem vid bestämda måltider eller för blöjbyten. John Bowlbys anknytningsteori, som stöddes av Harlows experiment, vände upp och ner på detta för alltid – men till priset av många apor som aldrig kunde anpassa sig till apsamhället.

OVAN
Harlows experiment väckte kontroverser på den tiden och har sedan dess lett till en avsevärd skärpning av vad som är tillåtet vid djurförsök

NAMN:  J Robert Oppenheimer
LIVSTID: 22 april 1904 –  18 februari 1967
Land: USA
OMRÅDE: Fysik
Forskningsområde:  Kvantmekanik och  kärnfysik
Känd för:  Även om Oppenheimer gjorde betydande upptäckter inom kvantmekanik och astrofysik, kommer han alltid att minnas som mannen som ledde utvecklingen av de första atombomberna

J. Robert Oppenheimer ville bli ihågkommen som en
stor vetenskapsman; istället kommer han för alltid att bli ihågkommen som  atombombens fader

nedan
Oppenheimer (i den ljusa hatten) och övrig personal inspekterar resterna av testtornet. Påsarna som täckte deras skor skulle förhindra att de förde med sig radioaktivt material från testplatsen tillbaka till basen

Daorden kommer från Bhagavad Gita: ”Jag har blivit Döden, världarnas förgörare.”
Men efter att den första atombomben exploderat, när forskarna och soldaterna i tystnad blickade ut över den vita sanden i Alamogordo i New Mexico mot svampmolnet som steg upp mot himlen, var de första orden som J. Robert Oppenheimer yttrade högt: ”Jag antar att det fungerade.”
Även om han inte citerade Gita när bomben exploderade, förklarade Oppenheimer senare att raderna kom till honom när han såg en ny sol blomma upp på ökenmarken. Att dessa ord skulle ha fallit Oppenheimer in var inte förvånande, eftersom han länge hade studerat hinduisk filosofi. En sådan bredd i intressena kom naturligt för Oppenheimer. Det var just denna bredd i intressena som gjorde honom till den rätte att leda Manhattanprojektet, eftersom han kunde förstå, inspirera och leda forskare, ingenjörer, tekniker och soldater.
Den berömmelse som Oppenheimer kom att åtnjuta var dock inte vad han hade hoppats på när han tog sin doktorsexamen i mars 1927. Oppenheimer hade tillbringat det föregående året vid universitetet i Göttingen i Tyskland, där han studerade under Max Born och blev vän med Paul Dirac, Werner Heisenberg, Wolfgang Paul och Enrico Fermi. Alla dessa kom att bli nyckelpersoner i utvecklingen av kvantteorin, och Oppenheimer höll sig mer än väl framme bland denna konstellation av genier. Hans arbete var faktiskt tillräckligt betydelsefullt för att han skulle nomineras till Nobelpriset – men han fick aldrig den utmärkelsen.
Kanske skulle Oppenheimer aldrig ha blivit ihågkommen utanför en liten krets av vetenskapshistoriker om det inte vore för ett brev, daterat den 2 augusti 1939, som skickades till president Franklin D. Roosevelt. Brevet var undertecknat av Albert Einstein, även om det till stor del hade utarbetats av en annan judisk emigrant, Leo Szilard. I brevet varnades för den potentiella faran med att Tyskland utvecklade ”extremt kraftfulla bomber av en ny typ”.
Den 20 juli 1943 bortsåg generalmajor Leslie Groves, den officer som hade det övergripande ansvaret för Manhattanprojektet, från säkerhetsfarhågorna kring Robert Oppenheimer (hans fru, flickvän och bror var alla kommunister) och utnämnde honom till chef för laboratoriet som arbetade med den nya bomben.
Oppenheimer föreslog Los Alamos i New Mexico som plats för laboratoriet på grund av dess skönhet och avskildhet. Inom några månader hade han 6 000 personer på plats som arbetade med projektet.
Efter två års intensivt arbete reste Oppenheimer söderut till Trinity, den ännu mer avskilda testplatsen, för att se om bomben skulle fungera. Klockan 05.29 den 16 juli 1945 gick en ny sol upp i öknen.
21 respektive 24 dagar senare släppte USA atombomber över Hiroshima och Nagasaki, vilket satte punkt för andra världskriget.

VÄNSTER
Den första atombomben 16 millisekunder efter det att den exploderade. Eldklotet är ungefär 200 meter högt i detta ögonblick

NAMN: Harold Ralph McCluskey
Livstid: 12 juli 1912 – 17 augusti 1987
Land: USA
Yrke: Tekniker inom kemisk drift
Forskningsområde: Hanfords anläggning för plutoniumförädling
Känd för:  Att ha överlevt en exponering för 500 gånger den tillåtna gränsen för americium-241

NAMN:  Karl Patterson Schmidt
Levnadsår: 19 juni 1890 – 26 september 1957
Land: USA
Fält: Zoologi
Forskningsområde: Herpetologi
Känd för:  Kurator för zoologi vid Field Museum och ordförande för American Society of Ichthyologists and Herpetologists

Ormforskaren som skrev om sin egen död

Ormforskaren som skrev om sin egen DÖD

Karl Patterson Schmidt visade sig vara en hängiven vetenskapsman och entusiastisk reptilforskare ända till sin sista dag
– bokstavligen talat!

Karl Patterson Schmidt var en av världens främsta herpetologer. Efter sina studier vid Cornell University blev Schmidt förtjust i herpetologi under en fyra månader lång utbildning som han genomgick vid Perdee Oil Company i Louisiana år 1915, och han ägnade sin karriär åt de ormar som så fascinerade honom.
De första sex åren av sin karriär tillbringade han som assistent i herpetologi vid det prestigefyllda American Museum of Natural History i New York, där han arbetade under respekterade herpetologer och deltog i en expedition till Puerto Rico 1919. Därefter avancerade Schmidt till biträdande intendent för reptiler och amfibier vid Field Museum of Natural History i Chicago. Insamlingsexpeditioner förde honom till avlägsna destinationer och hans rykte växte. Så småningom utnämndes Schmidt till chefsintendent för zoologi vid museet, en befattning han innehade fram till sin pensionering 1955. Han var dessutom ordförande för American Society of Ichthyologists and Herpetologists under fyra år.
Den 26 september 1957 undersökte Schmidt en ung boomslang som Marlin Perkins, direktör för Lincoln Park Zoo, hade skickat till honom för identifiering. Övertygad om att ormen var för ung för att kunna producera en dödlig dos gift och i felaktig tro att ormen, som hade bakre gifttänder, var ofarlig, höll Schmidt ormen på ett sätt som gjorde att den kunde slå till och bita honom. Boomslanggift leder till ett tillstånd som kallas disseminerad intravaskulär koagulation, vilket gör att blodet bildar flera små blodproppar tills det inte längre kan göra det, vilket leder till att offret förblöder.
Några timmar efter bettet började Schmidt må dåligt. Det var dock först nästa morgon som allvaret i händelsen blev uppenbart. Schmidt gick inte till jobbet utan meddelade istället sina kollegor att han mådde extremt dåligt. Trots sitt tillstånd förde han en detaljerad logg över de symtom han upplevde, tills han till slut kollapsade hemma och inte längre kunde föra anteckningar. Han fördes i ilfart till Ingalls Memorial Hospital men förklarades död vid ankomsten, dödad av blödningar i hjärnan, lungorna, hjärtat och njurarna.
Schmidts forskning lever vidare idag i Karl P Schmidt Memorial Herpetological Library vid Field Museum. Biblioteket bygger på en samling av 15 000 volymer som Schmidt samlade under sin livstid och lämnade till institutionen efter sin död.

OVAN Schmidt antog felaktigt att den unga boomslang-ormen som bet honom inte kunde avge en dödlig mängd gift. Det visade sig att han hade fel

© Adobe Firelfy; Alamy; Getty Images; Wikipedia

VÄNSTER
Idag lever Schmidts arv vidare i biblioteket för herpetologisk forskning (som bygger på hans egen boksamling) vid Field Museum

Den hjärtskärande berättelsen om Laika, en gatukatt från Moskva, är ett sorgligt vittnesbörd om de uppoffringar som oskyldiga djur tvingas göra i mänsklighetens strävan att erövra stjärnorna

År 1957 gick Laika, en gatuhund från Moskva, ombord på rymdfarkosten Sputnik 2 och blev det första levande varelsen som kretsade runt jorden. När mänskligheten tävlade om att nå månen användes djurförsök som ett första steg inför att skicka människor ut i rymden, och Laika var en av de första som gjorde resan. Laikas uppgift var att övervakas under flygningen för att man skulle kunna förstå hur extrema förhållanden, såsom tyngdlöshet och strålningsexponering, påverkar levande varelser.
Även om Laika var den första hunden i omloppsbana hade sovjeterna redan skickat upp 12 hundar i suborbital rymd innan hon gjorde sin resa. Sputnik 2 var utrustad med ett livsuppehållande system och en fläkt för att hålla kabinen sval, samt en sele. Laikas mat, som räckte i sju dagar, var spetsad med gift som så småningom skulle avliva henne, eftersom det inte fanns något sätt att på ett säkert sätt föra hem henne från hennes otroliga resa.
Forskarna föredrog herrelösa hundar eftersom de redan var vana vid extrema förhållanden, och blandrashunden Laika var en av tre som tränades som potentiella kandidater. De tränades för den trånga cockpiten genom att placeras i allt mindre burar, vilket hade en skadlig inverkan på deras hälsa och välbefinnande. De utsattes också för centrifuger och maskiner som simulerade ljudet från farkosten. När deras puls och blodtryck sköt i höjden valdes Laika slutligen ut för uppdraget. Innan hon skulle flyga tog forskaren Vladimir Yazdovsky med henne hem för att umgås med sina barn; den lilla hunden charmade familjen med sitt älskvärda väsen.
Efter att kirurgiskt ha försett henne med sensorer för att mäta hennes vitala tecken placerades Laika i rymdfarkosten. Teknikerna kysste henne på nosen och önskade henne lycka till på hennes sista resa. Laika lyfte den 3 november 1957. Forskarna kunde fastställa att hennes puls mer än fördubblades under uppskjutningen och förblev hög därefter. Det registrerades att hon hade ätit, men redan några timmar in i flygningen upphörde alla livstecken. I åratal cirkulerade oroande rykten om vad som egentligen hade hänt med Laika under de dagar hon tillbringade i rymden, men 2002 bekräftade uppdragets forskare Dimitri Malashenkov att Laika hade omkommit ungefär fem timmar in i flygningen. Hennes död orsakades av att kapseln överhettades till 40 grader Celsius.
Sedan hennes död har Laika hedrats i litteratur, konst och musik. Ett monument tillägnat henne står i Moskva och hon avbildas på stadens monument över rymdens erövrare. Denna anmärkningsvärda lilla hund var en pionjär och minns idag för det enorma, oskyldiga offer hon gjorde.

höger
Laika omkom tragiskt bara några timmar in i flygningen, men hon har fram till i dag blivit en symbol för mod och oskuld

NEDAN
En kopia av rymdfarkosten Sputnik 2 som tog hunden Laika ut i omloppsbana. Hundarna i det sovjetiska rymdprogrammet tränades för att klara av det mycket begränsade utrymmet

Experiment: Sputnik 2
Huvudforskare:  Sergej Korolev
Land: Sovjetunionen
ÅR: 1957
SYFTE: Att testa effekten av rymdfärder på levande varelser och samla in vetenskapliga data från ovanför jordens atmosfär
Hypotes:  Att ett levande däggdjur skulle kunna överleva den acceleration som krävs för att skjuta upp ett rymdfarkost och den efterföljande långvariga tyngdlösheten
Slutsats: Laika överlevde uppskjutningen och tyngdlösheten, men inte de temperaturer som orsakades av ett fel i värmeskölden

John B Calhoun &

Det verkliga

Hur John Calhouns experiment på överbefolkade råttor bidrog till paniken kring befolkningsfrågan

Experiment: Experimentet med beteendemässiga sänkor
Huvudforskare:  John B Calhoun
Land: USA
ÅR: 1958–62
SYFTE:  Att studera effekten av överbefolkning på gnagarsamhället
Hypotes:  En ökande populationstäthet i en råttkoloni kommer att leda till förändringar i gnagarnas beteende
Slutsats:  När populationstätheten överskrider en kritisk tröskel börjar gnagarsamhället att bryta samman och kan upplösas helt

OVAN John B Calhoun och två av hans försökspersoner: han led uppenbarligen inte av musofobi

DenTitta på en graf där linjen stiger stadigt. När man ser en sådan graf har alla en tendens att förlänga linjen uppåt – och forskarna skiljer sig inte från resten av befolkningen i detta avseende.
Under 1950- och 1960-talen var det befolkningskurvan som folk följde och oroade sig över. År 1960 nådde världens befolkning sin högsta nivå 3 miljard. 60 för flera år sedan, i  År 1900 var siffran 1,6 miljarder. Vad hade  Den tidigare långsamma men stadiga befolkningsökningen hade plötsligt blivit betydligt brantare. Ekonomer och politiker började läsa Thomas Malthus bok från 1798, En uppsats Oa  DetPrincipen Of Befolkning, som förutspådde  att befolkningsökningar oundvikligen skulle leda till katastrofala hungersnöd, pandemier och krig, vilket skulle återställa befolkningsantalet till hanterbara nivåer genom att döda miljontals människor  av människor.
Planerare och ekonomer, som såg hur befolkningskurvan steg, började drabbas av panik eftersom de inte såg någon möjlighet att hejda tillväxten, medan andra varnade för att det inte fanns någon möjlighet för livsmedelsproduktionen att hålla jämna steg med alla nya munnar som behövde mättas.
Och som om det inte vore nog började John B. Calhoun publicera resultaten av sina experiment med råttor och möss vid National Institute of Mental Health (NIMH).
Calhoun började arbeta med Norwi själva verket råttor på 1940-talet. Hans första serie experiment genomfördes mellan 1947 och 1949. För dessa, Han höll råttor i en inhägnad på en kvart acre. Denoch fick mat och skyddades mot rovdjur.
Som en följd av detta ökade råttbeståndet snabbt, men sedan stabilispå cirka 150 råttor – trots att området, enligt Calhouns uppskattning, hade tillräckliga resurser för att försörja en befolkning som var många gånger större än så. DetRåttorna delade upp sig i grupper om ungefär ett dussin, men spädbarnsdödligheten ökade, vilket begränsade befolkningstillväxten så att den aldrig översteg 200. Den ökade dödligheten berodde på att moderråttorna inte tog hand om sina ungar på rätt sätt. Calhoun drog slutsatsen att detta berodde på stress till följd av trångboddhet.
Efter att ha kommit fram till att trångboddhet ledde till tydliga förändringar i råttornas beteende beslutade Calhoun att undersöka fenomenet närmare. Calhoun och hans medarbetare skapade en miljö för råttorna som var uppdelad i fyra rum, vilka råttorna kunde nå via ramper från ett rum till ett annat. Råttorna fick rikligt med mat och vatten, var skyddade från rovdjur och skyddade mot sjukdomar. Det var ganska nära vad man skulle kunna tänka sig vara en utopi för gnagare. Calhoun höll populationen på 80

NEDAN Det är inte många vetenskapliga experiment som inspirerar till en långfilm för barn, även om filmen inte hade särskilt mycket gemensamt med Calhouns arbete förutom förkortningen

råttor genom att ta bort överskottet av ungar. Calhoun hade utformat buren som en bekväm bostad för 48 råttor, så han höll medvetet en högre population än vad råttorna skulle uppleva som bekvämt.
Enligt Calhoun, de råttor som utsattes för långvarig överbefolkning hamnade i ett beteendemässigt nedslag, med fall av kannibalism, mödrar som övergav sina ungar, och våld. Spädbarnsdödligheten nådde så högt som 96 per procent. Det verkade som om överbefolkningen orsakade ett socialt och individuellt sammanbrott.
Slutligen, mellan 1968 och 1973, gick Calhoun över från råttor till möss och skapade en musutopi som han kallade Universe 25. Den hade allt en mus kunde önska sig och Calhoun beräknade att den bekvämt kunde rymma nästan 4 000 möss.
Men allt gick fruktansvärt fel. Inledningsvis skedde en explosiv befolkningsökning då mössen förökade sig okontrollerat. Muspopulationen nådde dock ett maximum på 2 200 efter 560 dagar och började därefter minska. Den sista musungen som överlevde till vuxen ålder föddes på dag 600 och den sista befruktningen ägde rum på dag 920. Därefter befruktades inga möss och populationen minskade långsamt, och den allra sista musen i Universum 25 dog på dag 1 779.
Mössarna i Universum 25, som utsattes för högt befolkningstryck, uppvisade en rad nya beteenden som Calhoun aldrig tidigare hade sett. Särskilt anmärkningsvärd var gruppen av ogifta hanar som Calhoun döpte till ”de vackra”. Dessa hanar ägnade sig helt enkelt åt att äta, sova och sköta sin päls; de försökte aldrig para sig med honor och de slogs inte heller med andra  hanar; de nöjde sig med att se bra ut och må bra.
Vad som var ännu mer anmärkningsvärt var att möss som togs bort från Universum 25 och placerades i en normal muskoloni aldrig återhämtade sig: de förblev fast i de onormala beteendemönstren från Universum 25.
Utöver sitt arbete med råttor och möss hade Calhoun även studerat diagram över den mänskliga befolkningsökningen. Det var inte förvånande att han kopplade sitt arbete till den utbredda rädslan för vad som skulle hända när världens befolkning exploderade.
Som svar på detta såg Calhoun sin roll som en vetenskaplig profet, som varnade den likgiltiga mänskligheten för vad som väntade i framtiden om människor fortsatte att föröka sig på ett oansvarigt sätt. Han ansåg att hans budskap var av yttersta brådska och därför brydde han sig sällan om att låta sitt arbete genomgå den normala processen med kollegial granskning, utan publicerade istället sina resultat i populära tidskrifter och tidningsartiklar.
Men hans arbete nådde sin bredaste publik inte genom någon av hans egna artiklar, utan när det citerades i Paul Ehrlichs bok, The Population Bomb. Boken, som utkom 1968, blev en världsbestseller och spred de farhågor som många samtida forskare hyste. Boken inleds med en så dyster förutsägelse som man kan läsa:
”Kampen för att försörja hela mänskligheten är över. Under 1970-talet, kommer hundratals miljoner människor att svälta ihjäl trots alla nödprogram som inleds nu. I detta sena skede, kan ingenting förhindra en betydande ökning av dödligheten i världen.”
Calhouns forskning på råttor utgjorde en del av det bevismaterial som Ehrlich åberopade för sin varning om den kommande befolkningsapokalypsen.
Som svar på detta vidtog många regeringar runt om i världen åtgärder. Det mest ökända exemplet var Indien under Tundantagstillståndet från 1975 till 1977. Under ledning av Sanjay Gandhi, son till premiärminister Indira Gandhi, genomförde regeringen en kampanj för tvångssteriliserings, där miljontals män tvingades genomgå vasektomier. Kina införde enbarnspolitiken Policyolicy, som  påstods vara frivillig, men i praktiken  genomfördes genom socialt tryck, böter och direkt tvång. Många andra länder införde liknande politik, som stöddes och  ofta finansierades av organisationer som Världsbanken och FN:s befolkningsfond.
Det som dock var anmärkningsvärt var hur dessa kampanjer riktade sig mot de maktlösa snarare än de rika: det var de fattiga, ursprungsbefolkningen och etniska minoriteter samt personer med funktionsnedsättning som  tvingades till sterilisering, inte de rika och mäktiga.
Det tragiska var att allt detta var onödigt. De hungersnöd som Ehrlich med stor säkerhet förutspådde inträffade inte: den gröna revolutionen gjorde det möjligt för jordbrukarna att producera tillräckligt med mat för att försörja världens växande befolkning (de hungersnöd som faktiskt inträffade var ett resultat av krig och politiskt kaos snarare än någon brist på mat). Och även utan dessa åtgärder kan vi nu se att befolkningsökningen var självbegränsande: den stora krisen under 2000-talet kommer att vara minskande befolkningstal.
Men Calhouns inflytande var så stort att han inspirerade till en bäst-säljande barnbok, Mrs Frisby And The Rats Of NIMH, som senare filmatiserades 1982 som The Secret Of NIMH. Boken och filmen avviker kraftigt från Calhouns verk och handlar om super-intelligenta råttor som har rymt från den hemlighetsfulla och ondskefulla organisationen NIMH och lever i det dolda i naturen. Där möter råttorna en musmamma, bokens titelkaraktär Mrs Frisby, och hjälper henne och hennes funktionshindrade son att fly, samtidigt som de själva undviker NIMH:s agenter.
Trots Calhouns stora inflytande pekar vetenskapliga kritiker på problem i Calhouns arbete. Framför allt har hans experiment aldrig kunnat reproduceras framgångsrikt, vilket har fått många att föreslå att de population- och beteendemässiga kollapser han observerade var ett resultat av de förhållanden han utsatte sina råttor och möss för (framför allt städade han i Universum 25 buren endast var sjätte till åttonde vecka, vilket tyder på att sjukdomar och föroreningar kan ha orsakat kollapsen snarare än överbefolkning).
Dessutom har vissa påpekat att vilda populationer av råttor och möss aldrig uppvisar det beteende som Calhoun observerade hos sina fångna gnagare.
Det är också anmärkningsvärt att data från den verkliga världen inte stöder Calhouns slutsatser. Några av världens säkraste städer hör till de mest tätbefolkade: Singapore, Monaco, Seoul, Tokyo. Sociologer är numera överens om att brottslighet och socialt sammanbrott har mycket mer att göra med kultur, fattigdom, ojämlikhet samt effektiv och rättvis brottsbekämpning än med hur många människor som är samlade på en liten yta.
Calhouns arbete nådde den publik det gjorde eftersom det passade in i sin tids rädslor och användes för att förstärka varningarna från profeterna som förutspådde befolkningskatastrofer. Eftersom Calhoun själv trodde på dessa varningar var han en villig deltagare. I slutändan var hans arbete lika mycket propaganda för att driva en viss agenda som det var verklig vetenskap. Detta är alltid ett problem när forskare blir aktivister: sakfrågan blir viktigare än sanningen. Men i slutändan är sanningen alltid viktigare än vilken sakfråga som helst. Calhoun glömde detta.

”Det är anmärkningsvärt att data från verkliga människor inte stöder Calhouns slutsatser”

The Rat Park Experiment

I slutet av 1970-talet genomförde Bruce K Alexander, som arbetade vid Simon Fraser University i Kanada, en serie experiment på råttor för att undersöka om deras boendeförhållanden och sociala villkor påverkade deras morfinförbrukning. Tidigare hade forskare som studerade beroende hållit råttorna i isolerade burar. Alexander resonerade att råttor som fick bättre förhållanden – med gott om utrymme och andra råttor som de kunde ha normala relationer med – skulle vara mindre benägna att ta morfin. I experimentet kunde råttorna välja mellan olika droppare, varav den ena tillförde rent vatten och den andra en sötad morfinlösning. Alexander jämförde morfinförbrukningen hos råttorna i sin ”Rat Park” med den hos råttorna som hölls i isoleringsburar och fann att råttorna i Rat Park generellt sett drack mindre morfinlösning än råttorna i isoleringsburarna.
Rat Park-experimentet ledde till en omvärdering av betydelsen av andra faktorer än ren fysisk biologi när det gäller missbruk. Man arbetade särskilt för att försöka säkerställa att heroinmissbrukare skulle genomgå behandling i bättre omgivningar än vad som tidigare varit normen. Kritiker har dock påpekat att Rat Park-experimentet inte bör leda till ett överdrivet fokus på miljöfaktorer vid missbruk; många andra faktorer spelar också in. Men experimentet lyckades bredda behandlingen och tankarna kring missbrukets natur och dess möjliga botemedel.

OVAN Ehrlich varnade för att Indien omöjligen skulle kunna försörja 200 miljoner människor. Tack vare den gröna revolutionen kan landet nu framgångsrikt försörja 1,47 miljarder människor

OVAN Rat Park-experimentet pekade starkt på att andra faktorer, däribland miljön, spelar en stor roll för att upprätthålla missbruk hos missbrukare

Förkänslor

Byrån

OVAN Efter katastrofen i Aberfan blev psykiatern John Barker fascinerad av möjligheten att förutsäga och därmed förhoppningsvis förhindra tragedier

Efter katastrofen i Aberfan inleddes ett mystiskt projekt för att undersöka om synska personer kunde förutsäga och förhindra en ny tragedi

Berättelsen om Premonitions Bureau är en historia som verkar ha hoppat rakt ut ur en roman. Född ur en tragedi, genomsyrad av mystik och avslutad med en förutsagd död, står detta hittills oöverträffade försök att utnyttja det okändas kraft i själva framkanten av den parapsykologiska forskningen. Men allteftersom experimentet fortskred blev det snart uppenbart att just en förutsägelse kanske hade träffat lite för nära hemmet.
Den 21 oktober 1966 försvagades det kolgruveavfallsberg som tornade upp sig över den walesiska byn Aberfan på ett ödesdigert sätt av en långvarig period av kraftiga regn. Medan byborna nedanför gick om sina dagliga sysslor och barnen satte sig vid sina bänkar på Pantglas Junior School, började den enorma slamhögen plötsligt att röra på sig och förvandlades till ett jordskred. Det var en av de värsta industriella katastroferna som Storbritannien någonsin upplevt, och katastrofen i Aberfan krävde 144 liv, däribland 116 barn som den morgonen hade begett sig till skolan för sinsista skoldag  i terminen.
När nyheten om katastrofen spred sig och desperata räddningsinsatser inleddes började människor strömma till den lilla byn från hela Storbritannien. Drivna av den gemensamma förfäran och sorgen för offren i Aberfan och deras sörjande familjer visste alla dessa frivilliga bara att de ville hjälpa till, oavsett hur. En av dem som reste till Aberfan under dagarna omedelbart efter katastrofen var den 42-årige John Barker, en psykiater utbildad vid Cambridge med en lysande karriär, som var anställd vid ett psykiatriskt sjukhus i Shropshire. På sin fritid ägnade sig Barker åt det paranormala och var medlem i Society of Psychical Research. Faktum är att när han reste till Aberfan höll han på att skriva en bok om människor som hade förutsagt sin egen död med precision. Hans intresseområde skulle komma att förfölja honom.
Barker anlände till Aberfan i efterdyningarna av tragedin. Då upptäckte han att berättelser redan hade börjat spridas bland bybornars som tycktes antyda att några av barnen hade förutsagt den kommande katastrofen och, tragiskt nog, sina egna dödsfall. Han fick veta att den åttaårige Paul Davies, just dagen före jordskredet, hade ritat en bild av en folkmassa som grävde sig igenom en sluttning. Ovanför scenen hade Paul skrivit ”slutet”. Senare skulle Barker få kännedom om ett fall där ett annat barn från trakten, den tioåriga Eryl Mai Jones, berättade för sin mamma om en dröm hon haft kvällen innan. Hon beskrev hur hon kom fram till sin skola bara för att upptäcka att den var borta.

Vid katastrofen i Aberfan begravdes en skola i en walesisk by under gruvavfall, vilket ledde till att 144 människor omkom

”Något svart hade lagt sig över allt”, berättade hon för sin mamma, vilket påminde om en händelse bara några dagar tidigare då hon hade sagt: ”Jag är inte rädd för att dö”. Tyvärr omkom både Paul och Eryl Mai när deponin rasade samman.
Eftersom han behövde ett bredare urval än vad de chockade och sörjande invånarna i Aberfan kunde erbjuda, anlitade Barker Peter Fairley, Evening Standards vetenskapsredaktör, för att publicera en uppmaning där läsarna uppmanades att skriva in om de hade upplevt en dröm or vision som förutsåg tragedin i Aberfan. Mindre än 80 personer svarade, och av de få brev han fick var många vaga eller opålitliga; andra, däremot, såsom det som beskrivs i fallet med Eryl Mai Jones, verkade skrämmande profetiska. En annan brevskrivare, Carolyn Miller, berättade om en syn hon haft den 20 oktober, då hon såg en lavin av kol rasa mot ett barn, följt av en syn av räddningsarbetare som kämpade i spillrorna. Hon blev så upprörd av synen att hon delade den med sina vänner från kyrkan och tillade att hon hade en stark känsla av att barnet hon sett hade överlevt. Några dagar senare såg hon den lille pojken i ett nyhetsinslag från byn: precis som hon förutsagt hade han överlevt.
De brev som Barker mottog var tillräckliga för att övertyga psykiatern om att det fanns något mer att utforska. Han ställde upp teorin att vissa människor, när något tragiskt var på väg att inträffa, började uppleva vad han kallade ”förkatastrofssyndromet”. I grund och botten kunde de på något sätt förutsäga händelser på samma sätt som en meteorolog kan förutsäga vädret. Det som särskilt fascinerade dr Barker med de mer trovärdiga rapporterna var det faktum att han i många fall kunde verifiera dem.  Människorna hade varit så upprörda av sina drömmar att de hade berättat  för familj och vänner redan före katastrofen i Aberfan, vilket gav bevis för att deras drömmar verkligen hade inträffat precis som de hade berättat för honom. Ju mer Barker funderade över rapporterna, desto mer insåg han att i varje enskilt fall, även om drömmaren hade sett händelser som verkade förutsäga katastrofen i Aberfan, hade ingen av dem innehållit den typ av information – såsom plats, datum, tid eller namnen på de inblandade personerna – som kunde ha räddat offren. Barker fascinerades av möjligheten att det kunde finnas ett ytterligare utvecklingsstadium där dessa visioner kunde utnyttjas och på något sätt styras mot större precision för att få tillräckligt med information för att förutsäga och kanske till och med förhindra framtida tragedier.
Inspirerade av sina upptäckter inledde Barker och Fairley, när 1966 gick mot sitt slut, ett projekt som de kallade Premonitions Bureau. De uppmanade läsarna av Evening Standard att fortsätta skicka in sina drömmar, vilka skulle antecknas, stämplas med mottagningsdatum och poängsättas enligt ett 11-punktssystem. Upp till fem poäng skulle tilldelas för ”ovanlighet”, fem för träffsäkerhet och en för timing. När breven strömmade in drog Barker och Fairley snart slutsatsen att två personer i synnerhet stack ut från mängden. De som fick höga poäng över hela linjen var den 44-årige telefonisten vid postkontoret Alan Hencher, vars förkänslor hade börjat efter att han drabbats av en skallskada, och Kathleen Middleton, en 52-årig balett- och pianolärare som senare skulle hävda att hon hela livet haft en förmåga att förutsäga framtiden. I båda fallen innehöll deras beskrivningar av katastrofen detaljer som inte hade offentliggjorts, och Middleton hade till och med vaknat natten före tragedin med en kvävande känsla och oförmögen att andas.
Den 21 mars 1967 ringde Hencher till Barker för att beskriva en förkänsla han just hade upplevt. I den såg han ett flygplan krascha in i bergen vid Medelhavet, vilket dödade 123 eller 124 personer. Nästa månad kraschade ett Bristol Britannia-flygplan in i en sluttning på Cypern medan det försökte landa i dåligt väder. I olyckan omkom 124 av de 126 personerna ombord. Senare samma år förutsåg både Middleton och Hencher tågolyckan i Hither Green, där 49 människor omkom när tåget spårade ur på resan från Hastings till Charing Cross, samtidigt som Middleton också tycktes förutsäga allt från väderfenomen och vinnare i Grand National till mordet på Robert Kennedy. Dessa var dock undantagen från regeln – av de nästan 500 förutsägelserna som byrån samlat in blev de flesta inte verklighet; Barker ansåg att 18 förutsägelser hade varit korrekta, och 12 av dessa hade gjorts av Hencher och Middleton. Barker var särskilt upptagen av den inneboende motsägelsen i sin forskning: om förutsägelserna gjorde det möjligt att förhindra katastroferna, var de då överhuvudtaget förutsägelser? Ännu värre: innebar sådana klarsynta visioner och det faktum att de saknade tillräckliga detaljer för att kunna rapporteras och förhindras, att tragedierna ändå inte kunde förhindras, eftersom de var förutbestämda oavsett vad som hände?
Ett år efter att Predictions Bureau öppnade förutsåg Hencher och Middleton återigen samma tragedi. Utan något samarbete hade byråns stjärnor oberoende av varandra förutsett den förestående döden för dess medgrundare, John Barker. Barker var både rädd och fascinerad och noterade pragmatiskt: ”Jag antar att den som leker med förkännedom … måste acceptera det han får.” Han avled av en hjärnblödning i augusti 1968, men lämnade efter sig ett meddelande som bekräftade att hans stjärnkorrespondenter hade förutsett hans förestående död.
Med Barkers död verkade Förutsägelsesbyrån ha förlorat sin drivkraft. Den lades ner innan han och Fairley hade hunnit förverkliga sin dröm om att officiellt lägga fram sina rön inför parlamentet och det brittiska medicinska forskningsrådet. Vilka mysterier de än må ha dechiffrerat har gått förlorade; även om Barker misstänkte att han var på väg att utnyttja de psykiska krafterna för förutsägelser, avslutades hans forskning med hans död – just den bortgång som det projekt han grundat och vårdat hade förutsagt.

”De brev som Barker fick som svar på sin annons räckte för att övertyga psykiatern om att det fanns något mer att undersöka”

LEFT Peter Fairley, vetenskapsredaktör på Evening Standard, publicerade John Barkers uppmaning att komma med förutsägelser, och så föddes Premonitions Bureau

Höger  De mest framstående siarna vid Premonition Bureau förutspådde den dödliga tågolyckan i Hither Green. Men än en gång visade sig visionerna vara för vaga för att kunna förhindra den

Endast 18 av de över 500 förutsägelserna som byrån samlat in ansågs  någonsin  ha slagit in

VÄNSTER Två av Barkers mest kända medium tycktes ha förutsagt den dödliga kraschen med detta Bristol Britannia-flygplan i bergen nedanför Nicosia

Framtidens profetia

Genom historien har människor vänt sig till mystiker och spåmän för att få veta vad framtiden har i sitt sköte. Man trodde att tidiga siare, såsom Oraklet i Delfi, hade stora förmågor att förutse framtiden och de har gått till historien som legender och myter. Den kanske mest kända siaren genom tiderna är Nostradamus, en fransk apotekare från 1500-talet som, enligt hans anhängare, har förutsagt krig, naturkatastrofer och tragedier genom tiderna. Hans skrifter diskuteras och studeras fortfarande idag och fortsätter att locka både anhängare och skeptiker. För de förstnämnda är Nostradamus profetior kodade hänvisningar till vissa mycket specifika händelser, medan de sistnämnda anser att hans uppenbara profetiska förmågor inte kan tillskrivas något annat än slumpen eller feltolkningar av originaltexten.
På senare tid blev Baba Vanga, en blind bulgarisk mystiker, känd för sin förmåga att förutsäga allt från kändisars dödsfall till amerikanska valresultat. Hon förutsåg till och med exakt datumet för sin egen död av naturliga orsaker, den 11 augusti 1996. Genom århundradena har de som hävdar sig kunna förutsäga framtiden väckt lika mycket vördnad som hån. Oavsett sanningen bakom deras förmågor är en sak säker: de kommer att fortsätta att fascinera oss i vår strävan att fördjupa oss i mysterierna i den värld vi lever i.

OVAN Nostradamus är kanske den mest kände av alla historiska siare. Översättningar av hans profetior fortsätter att locka nya läsare även fem århundraden efter hans död

Försvunnen i
rymden:
Judica-
Cordiglia-banden

Har två amatörradioentusiaster avslöjat en skrämmande sovjetisk konspiration som dömde kosmonauterna till döden?

Ibörjan av 1960-talet, de italienska bröderna Achille och Giovanni Judica-Cordiglia ägnade sig åt sin passion för amatörradio, ett fritidsintresse som erbjöd nya och spännande möjligheter att lyssna på mänsklighetens första resor ut i rymden. Bröderna hade inrättat en lyssningsstation nära Turin som gjorde det möjligt för dem att lyssna på sovjetiska och ryska sändningar, vilket gav dem en inblick i de allra yttersta gränserna för tekniska landvinningar.
Vad de inte hade räknat med var att höra en serie sändningar som tycktes avslöja att sovjetiska kosmonauter dog i rymden, men när de offentliggjorde inspelningar som gjorts under en period av fem år var det precis vad de hävdade att de hade upplevt. Allt från kvävning till en eldfull död vid återinträdet i atmosfären, kosmonauter instängda i en oändlig omloppsbana och förlorade rymdfarkoster som studsade mot atmosfären och försvann i glömskan – listan de sammanställde liknade något ur en skräckfilm. Deras inspelningar tycks ha fångat SOS Morse-signaler som sändes av dömda ryska upptäcktsresande utan hopp om räddning. Om de är äkta förblir ödet och identiteten hos dem vars sista kommunikationsögonblick fångades av amatörradioentusiasterna okänt.
När bröderna trädde fram fångade deras berättelse fantasin hos en förskräckt allmänhet, men det vetenskapliga samfundet var något mer skeptiskt. De som studerat banden har påpekat en lång rad avslöjande misstag, som tycks kasta tvivel över inspelningarnas äkthet. Bland deras kritik finns det faktum att ingen av kosmonauterna använder meddelandeprotokoll som skulle vara standardpraxis för medlemmar av det sovjetiska flygvapnet. Likaså är den terminologi som används ibland felaktig, och när ryska talas är varken grammatiken eller accenten den hos en modersmålstalare. Det kanske mest avslöjande av allt är att trots att de talande säger att de har förlorat kontrollen över sina farkoster och kommer att försvinna ut i rymden, var de aktuella farkosterna inte kapabla att åstadkomma detta, varken avsiktligt eller på grund av ett tekniskt fel. Naturligtvis har konspirationsteorier påpekat att detta helt enkelt kunde vara vad Sovjetunionen ville att folk skulle tro. Även om banden gjorde bröderna Judica-Cordiglia till kändisar är deras äkthet fortfarande föremål för en het debatt, men tanken på försvunna kosmonauter som slungas ut i rymden, övergivna och förskjutna av sin regering, är verkligen skrämmande. Om de är falska är det ett bedrägeri som utnyttjar en uråldrig rädsla; det är inte konstigt att det fortsätter att fascinera än i dag.

OVAN Medan kosmonauter som Jurij Gagarin blev hjältar tack vare sina framgångsrika rymduppdrag, anser vissa att andra hade betydligt mindre tur

”När bröderna trädde fram väckte deras berättelse stor uppmärksamhet hos en förskräckt allmänhet, men det vetenskapliga samfundet var något mer skeptiskt”

Höger  När två bröder som var amatörradiooperatörer fångade upp mystiska sändningar avslöjade de ett av rymdkapplöpningens största mysterier

RIKTIGT  De italienska bröderna trodde att de av misstag hade fångat upp nödsignaler från dödsdömda kosmonauter på de sovjetiska Vostok-uppdragen

© Alamy; Getty; Wikipedia

Skulle du trycka på knappen i

THE MILGRAM

Vanliga människor trodde att de utsatte främlingar för farliga elchocker. Det oroande är att de flesta följde instruktionerna och fortsatte att utdela straffet...

Skulle du trycka på knappen i Milgram-experimentet?

Föreställ dig att du sitter i ett litet rum medan en man i labbrock lugnt beordrar dig att ge elchocker till en helt okänd person. Och att det sedan fortsätter även efter att du har gett efter och följt hans order.
Du skulle självklart tveka. Personen på andra sidan väggen, ansluten till ledningarna, skriker av smärta. Han säger ju att han har hjärtproblem, för guds skull. Vid ett tillfälle hörs våldsamt bankande mot skiljeväggen och desperata krav på att bli befriad. Sedan, till slut, tystnad.
Mannen i labbrocken reagerar dock  knappt alls.
”Fortsätt, snälla”, säger han till dig.
Trycker du på knappen…?
Det var den grundläggande utgångspunkten för en av de mest oroande psykologiska studierna som någonsin genomförts. Milgram- Experimentet, som genomfördes av psykologen Stanley Milgram vid Yale University i början av 1960-talet, syftade till att besvara en djupt obehaglig fråga: hur långt  är vanliga människor beredda att gå när de får instruktioner från auktoriteter?
Milgrams intresse för lydnad präglades delvis av efterdyningarna av andra världskriget II och Förintelsen. Under rättegången mot nazisttjänstemannen Adolf Eichmann 1961 blev många åhörare oroade över hur vanlig Eichmann verkade. Han hävdade att han helt enkelt hade följt order.
Milgram ville testa om vanliga människor också skulle lyda instruktioner som stred mot deras eget samvete.
Frivilliga rekryterades via tidningsannonser och fick veta att de skulle delta i en studie om minne och inlärning. Deltagarna hade mycket olika bakgrunder. Vissa var fabriksarbetare, vissa var lärare och vissa var kontorsanställda. Poängen var att de skulle representera vanliga människor snarare än utbildade specialister.
Varje deltagare anlände till Yale och träffade en annan påstådd frivillig som i själva verket var en skådespelare som arbetade med Milgrams team. Skådespelaren spelade en revisor vid namn James McDonough, som framstod som artig, medelålders och betryggande vanlig.
En person skulle enligt uppgiften bli ”läraren” medan den andra blev ”eleven”. Rollfördelningen var riggad så att den riktiga deltagaren alltid hamnade som läraren.
Eleven spändes fast i en stol i  ett separat rum med elektroder fästa vid  hans armar. Innan experimentet började fick deltagarna till och med själva en liten riktig  elchock för att maskinen skulle verka övertygande.
Läraren satte sig sedan framför en stor apparat täckt av strömbrytare märkta med stigande spänningar från 15 till 450 volt.
Uppställningen såg redan tillräckligt skrämmande ut. De sista strömbrytarna var märkta med fraser som ”Fara: Kraftig stöt”. Det här är inte direkt subtilt, eller hur?
Lärarna fick i uppdrag att läsa upp ordpar för eleven och

Experiment:  Milgram-experimentet
Huvudforskare:  Stanley Milgram
Land: USA
ÅR: 1961–63
SYFTE: Att studera lydnad gentemot auktoriteter
Hypotes:  Vanliga människor kommer att lyda  auktoriteter under press
Slutsats:  Många människor lyder auktoriteter  trots moraliskt obehag inför  det de beordras att göra

ge en elstöt varje gång felaktiga svar gavs. I själva verket avgavs inga elstötar. Deltagarens reaktioner var i själva verket bara noggrant förberedda.
Till en början lät reaktionerna bara lite irriterade. Sedan kom smärtfyllda grymtningar. Vid omkring 150 volt krävde deltagaren att få bli frigiven. Allteftersom spänningen ökade blev protesterna allt mer desperata.
Till slut, hördes slag mot väggen och desperata rop. Därefter blev det tyst, vilket antydde att deltagaren kanske hade förlorat medvetandet eller värre. Deltagarna fick själva avgöra om de ändå skulle fortsätta.
Många visade tydliga tecken på ångest. Vissa svettades, darrade eller skrattade nervöst. Andra grälade med försöksledaren eller gömde ansiktet i händerna. Ett fåtal verkade drabbas av verkliga känslomässiga sammanbrott under studien.
En deltagare filmades när han flinade okontrollerat samtidigt som han fortsatte att ge elchocker. En annan drog upprepade gånger i sitt öra samtidigt som han insisterade på att han inte ville ta ansvar för det som hände. Filmmaterialet är fortfarande mycket obehagligt att titta på eftersom de frivilliga uppenbarligen inte liknar tecknade skurkar. De flesta ser rädda, kluvna och förvirrade ut. Ändå fortsatte ett överraskande stort antal av dem helt enkelt.
När deltagarna tvekade använde försöksledaren en serie noggrant förberedda verbala uppmaningar. Dessa inkluderade fraser som ”Experimentet kräver att du fortsätter” och ”Du har inget annat val, du måste fortsätta.”
Det är viktigt att notera att försöksledaren aldrig hotade deltagarna fysiskt eller tvingade dem att stanna kvar. Deltagarna kunde lämna experimentet när de ville. Studiens styrka låg i hur ofta enbart lugn verbal påtryckning visade sig vara tillräcklig.
Alla lydde inte. Vissa deltagare vägrade relativt tidigt och ifrågasatte försöksledaren direkt. Andra försökte sig på besvärliga kompromisser genom att sänka rösten när de läste upp frågorna eller göra pauser mellan stötarna, som om en viss mildring av processen på något sätt skulle göra den moraliskt lättare.
Milgram förutspådde inledningsvis att endast en ytterst liten minoritet skulle fortsätta hela vägen till den maximala spänningen. Han rådfrågade kollegor och psykologistudenter innan experimentet inleddes, och många antog att endast en handfull särskilt störda individer skulle lyda fullständigt. Han hade helt fel.
I den mest kända versionen av experimentet fortsatte 65 procent av deltagarna till den högsta nivån på stötapparaten, trots att många trodde att de kanske hade skadat en annan person allvarligt eller till och med dödat den.
Det resultatet chockade psykologerna  nästan lika mycket som det oroade de frivilliga själva.
Det är viktigt att notera att Milgram inte drog slutsatsen att människor är grymma eller sadistiska av naturen. De flesta deltagarna verkade känna sig djupt obekväma under hela processen. Det oroande var att många ändå lydde auktoriteter även när de ansåg att deras handlingar var felaktiga.
Milgram genomförde senare flera varianter av studien. I vissa versioner satt eleven i samma rum som läraren istället för bakom en vägg. I andra fick deltagarna instruktioner att fysiskt tvinga elevens hand mot en metallplatta som gav elchocker.
Lydnadsgraden sjönk generellt när deltagarna kände sig fysiskt eller känslomässigt närmare den person som de trodde att de skadade. På samma sätt ökade lydnaden ofta när den auktoritära personen som gav order framstod som mer legitim eller auktoritativ.
I en annan variant genomfördes experimentet i en nedgången kontorsbyggnad snarare än  vid Yale-universitetet. Lydnadsnivåerna sjönk något även där, vilket tyder på att universitetets prestige  i sig kan ha bidragit till att övertyga deltagarna  om att situationen på något sätt var legitim.
Milgram upptäckte också att människor påverkades starkt av beteendet hos dem omkring dem. I en version av studien vägrade skådespelare som utgav sig för att vara kollegor öppet att fortsätta. De riktiga deltagarna blev betydligt mer benägna att vägra lyda så snart någon annan redan hade brutit ledet.
Denna detalj har blivit ett av experimentets viktigaste resultat. Det visade sig att lydnad inte enbart handlade om personlig moral. Socialt tryck och gruppbeteende spelade också en enorm roll.
Studien blev snabbt ett av de mest kända experimenten inom psykologin. Den var också en av de mest kontroversiella.
Kritiker hävdade att deltagarna utsattes för intensiv emotionell stress och vilseledning. Många trodde att de verkligen hade skadat någon under studien. Moderna etiska riktlinjer skulle ställa betydligt strängare krav på denna typ av forskning.
Vissa frivilliga hävdade senare att upplevelsen förföljde dem i åratal. Andra sa att de kände sig lättade när de upptäckte att elchockerna var fejk, men kände sig fortfarande oroade över hur villiga de hade varit att lyda.
Milgram försvarade sina metoder aggressivt. Han hävdade att experimentets värde uppvägde den tillfälliga ångest som deltagarna utsattes för. Uppföljande enkäter tyder på att många frivilliga i slutändan var glada över att ha deltagit.
Alla accepterade inte det försvaret.  Vissa psykologer anklagade Milgram för att prioritera dramatiska resultat framför deltagarnas välbefinnande. Andra hävdade att studien suddade ut gränsen mellan vetenskaplig forskning och emotionell manipulation.
Frågor har också ställts om hur realistiskt experimentet egentligen var. Deltagarna befann sig i en prestigefylld universitetsmiljö och kan ha antagit att ingen skulle tillåta att någon verklig skada inträffade. Vissa historiker och psykologer hävdade senare att åtminstone några frivilliga troligen misstänkte att elchockerna inte var verkliga.
Trots detta tyder senare studier och replikeringar på att Milgram hade upptäckt något viktigt om mänskligt beteende. Variationer av experimentet som genomfördes i  andra länder gav ofta förvånansvärt likartade resultat.
År 2009 visade en partiell replikering i en fransk tv-dokumentär lydnadsnivåer som var anmärkningsvärt nära Milgrams ursprungliga resultat. Deltagarna fortsatte återigen att ge vad de trodde var farliga elchocker eftersom auktoritetspersoner uppmuntrade dem att göra det.
Resultaten har sedan dess använts för att  hjälpa till att förklara allt från sekteristiskt  beteende och militära övergrepp till skandaler på arbetsplatsen och trakasserier på nätet. Den  centrala tanken förblir djupt oroande  eftersom den utmanar tröstande antaganden om oss själva.
De flesta människor vill gärna föreställa sig att de skulle  vägra att trycka på  knappen. De tenderar också  att föreställa sig att de skulle vara  den modiga avvikaren i krissituationer, den ensamma rösten som vägrar att gå med på något som uppenbarligen är fel.
Milgrams forskning tyder på att verkligheten kan vara betydligt mer oklar än så.
En del av det som fortfarande gör experimentet så oroande är hur vanliga deltagarna verkade. Det handlade inte om våldsamma brottslingar  eller ideologiska extremister; de var vanliga människor som satt i ett universitetslaboratorium och  och försökte uppföra sig förnuftigt inför en auktoritetsperson.
Och det var kanske Milgrams mest oroande slutsats av alla. Under rätt omständigheter kan lydnad kännas förvånansvärt tryggt. Även om slutresultatet är långt  ifrån trevligt.

LEFT Rättegången mot nazisttjänstemannen Adolf Eichmann var delvis en inspirationskälla till Stanley Milgrams forskning om lydnad och att följa order

Experimentet på Hofling-sjukhuset

LEFT Hofling Hospital Experimentet undersökte om sjuksköterskor skulle följa osäkra instruktioner från en person som framstod som en auktoritet

Några år efter Milgrams experiment visade en annan studie att problemen med lydnad inte upphörde när deltagarna lämnade laboratoriet.
Hofling-sjukhusexperimentet genomfördes 1966 av den amerikanske psykiatrikern Charles Hofling och en liten grupp kollegor. Den här gången var försökspersonerna sjuksköterskor som arbetade vanliga skift på ett riktigt sjukhus, istället för frivilliga i en universitetsstudie.
Varje sjuksköterska fick ett telefonsamtal från någon som påstod sig vara en läkare som de aldrig hade träffat. Den falske läkaren instruerade dem att ge en stor dos av ett fiktivt läkemedel kallat Astroten till en specifik patient.
Det fanns flera uppenbara varningssignaler. Läkemedlet var inte godkänt, dosen överskred den säkra gränsen som angavs på flaskan och – här kommer det avgörande – sjukhusets regler hindrade tekniskt sett sjuksköterskorna från att ta emot telefoninstruktioner från okända läkare.
Trots detta förberedde sig hela 21 av 22 sjuksköterskor för att administrera läkemedlet innan forskarna ingrep och stoppade processen. 21 av 22!
En del av det som gjorde resultaten så oroande var att sjuksköterskorna inte direkt var vårdslösa typer som lättvindigt ignorerade säkerhetsregler. De flesta verkade oroliga och tveksamma under hela processen. Men nästan alla hade ändå svårt att ifrågasätta någon som lät auktoritär.
Precis som Milgrams forskning tyder Hoflings experiment på att vanliga människor mycket väl kan följa ganska oroande instruktioner, inte för att de är grymma eller likgiltiga, utan för att det kan kännas förvånansvärt svårt att ifrågasätta auktoriteter när trycket börjar byggas upp.

”De verkliga deltagarna blev mer benägna att bryta mot reglerna så snart någon hade brutit ledet”

OVAN Ehrlich varnade för att Indien omöjligen skulle kunna försörja 200 miljoner människor. Tack vare den gröna revolutionen kan landet nu framgångsrikt försörja 1,47 miljarder människor.

OVAN Många försökspersoner visade tydliga tecken på stress och ångest när Milgram- Experimentet blev allt mer intensivt

LEFT Milgram- Experimentet genomfördes vid Yale University, där deltagarna trodde att de medverkade i ofarlig psykologisk forskning

NEDAN Den amerikanske författaren Edward Hunter myntade begreppet ”hjärntvätt” på 1950-talet när han beskrev de metoder som den kinesiska regeringen använde

”Syftet med denna typ av krigföring är att påverka känslor, åsikter och beteende hos alla som anses utgöra ett hot”

Dessa tankar

areinte
dinregen

TIdén om att skapa en outtröttlig krigare som kan föra ett övermänskligt krig har sina rötter i nazisternas drogpåverkade experiment under andra världskriget – försök som ofta var grymma och i grunden misslyckades med att forma den ”supersoldat” som ett desperat Tredje riket längtade efter. Men att Hitlers hantlangare inte lyckades uppnå detta skrämmande mål hindrade inte framtida försök, särskilt inte på andra sidan Atlanten, där ett USA som var fast i ett till synes oändligt kallt krig med Sovjetunionen gick till extraordinära längder för att bemästra det övernaturliga i sin kampanj mot kommunismen.
Vi har sätt att få dig att prata
”Psykologisk krigföring” är ett begrepp som tros ha spridits till USA från Nazityskland under andra världskriget. Syftet med denna typ av krigföring är att påverka känslor, åsikter och beteende hos alla som anses utgöra ett hot mot en nations säkerhet och dess ambitioner – en form av hjärntvätt, för att vara exakt. CIA:s projekt för tankekontroll var i grunden en fortsättning på det arbete som hade sitt ursprung i både nazistiska och japanska koncentrationsläger under kriget, i viss mening bokstavligt talat, eftersom CIA anlitade tortyrutövare och vivisektörer som tidigare hade arbetat i dessa läger och baserade sitt eget program på experiment som genomförts av dessa tidigare fiender. Några av de före detta nazistiska forskarna hade bedrivit forskning kring aerosolteknik, en undersökning av hur man bäst kunde spruta giftämnen eller bakterier på motståndare. Detta inkluderade ”sanningsserum”, ett begrepp som avser de olika läkemedel som användes för att försöka få fram ärliga och sanningsenliga uttalanden från en person. Under forntiden skulle detta ämne ha varit vin, men när andra världskriget rasade användes barbiturater som natriumpentotal, natriumamytal och skopolamin. Under påverkan av dessa läkemedel skulle en person vara oförmögen att ljuga, eftersom hjärnans förmåga att resonera tillfälligt skulle vara nedsatt. Liknande ämnen studerades och administrerades också – allt för psykiatriska ändamål. Under påverkan av dessa läkemedel skulle en persons hjärtfrekvens börja sjunka, vilket ledde till avslappning och en befrielse från ångest och spänning. I detta förhöjda tillstånd började personen lugnt berätta om sina kunskaper eller erfarenheter när hen tillfrågades om ett visst ämne.
FNazisterna föredrog för sin del att använda meskalin som sanningsframkallande läkemedel, medan CIA började undersöka fördelarna med cannabis och LSD. Men det var KGB, den sovjetiska underrättelsetjänsten, som enligt rykten hade hittat den mest effektiva drogen för att komma åt sanningen, ett ämne som de gav kodnamnet SP-17. Den var inte bara otroligt effektiv för att locka fram information genom att lösa upp tungorna, utan den hade heller inga

I rädsla för att sovjeterna skulle kunna frigöra sinnets dolda krafter inledde den amerikanska regeringen en rad bisarra experiment i ett försök att bemästra det övernaturliga

Författare: Bee Ginger

NEDAN Denna formel visar LSD:s kemiska struktur

smak eller doft när det tillsätts i en dryck, och som en bonus skulle det radera målets minnen av förhöret. Helt i James Bond-anda!
Rykten om detta undermedel fick CIA att genomföra egna hemliga tester och höja insatserna i jakten på något som skulle göra det möjligt för dem att kontrollera sinnen och skaffa sig ett övertag. Detta ledde till att de inrättade ett program som fram till 1977 förblev en väl bevarad hemlighet.
MKUltra
Projektet, som godkändes 1953 av CIA:s direktör Allen Dulles och fick namnet MKUltra, pågick i två decennier. Det inspirerades av den amerikanska regeringens antagande att sovjeterna höll på att bli avancerade inom tekniken för hjärnkontroll. För att inte hamna på efterkälken var de beredda att gå till extrema åtgärder. Det som följde var ett chockerande exempel på hur en regering kränkte sina medborgares rättigheter genom att samla in information om dem utan deras tillstånd eller vetskap.
MKUltra genomfördes i fullständig hemlighet och syftade till att studera ”användningen av biologiska och kemiska ämnen för att förändra mänskligt beteende”. På grund av både juridiska och etiska frågor kring programmet kämpade CIA hårt för att hålla all information hemlig; det sista de ville ha var någon negativ reaktion från allmänheten.
Projektet leddes av en kemist vid namn Sidney Gottlieb, som först introducerade den hallucinogena drogen LSD för byrån, och innebar att CIA gav sig själv befogenhet att bedriva forskning om hur olika droger kan påverka kroppen i olika situationer. Skulle droger till exempel förstärka alkoholens berusande effekter? Kunde droger orsaka förvirring eller minnesförlust? Å andra sidan, kunde droger på något sätt stärka en persons förmåga att stå emot tvång, tortyr och umbäranden? Svaren på dessa frågor, tillsammans med många andra, söktes genom en uppsjö av experiment. Men var skulle man hitta försökspersoner? Som Allen Dulles själv klagade över fanns det inte tillräckligt med ”mänskliga försökskaniner för att testa dessa extraordinära tekniker”. Lösningen på detta tillgångsproblem låg i att rikta in sig på dödssjuka patienter, fångar, narkomaner och sexarbetare – människor som inte skulle saknas i samhället, eller som Gottlieb kallt  uttryckte det: ”människor som inte kunde göra motstånd.”
Gottlieb och hans ställföreträdare Robert Lashbrook var båda experter inom området gift och medicinska experiment. Deras förhörsprojekt plågade och krossade permanent hundratals människors sinnen när de hänsynslöst tänjde på gränserna. Hur mycket LSD kunde man ge dessa ”utbytbara” försökskaniner innan de nådde brytpunkten? Kunde en enorm dos faktiskt utplåna en persons medvetande för gott och lämna en tom duk på vilken man kunde prägla in en ny personlighet och nya impulser? Gottliebs besatthet var så stor att han vid ett tillfälle köpte upp hela världens lager av LSD för 240 000 dollar. När det anlände till USA distribuerades det till kliniker, fängelser, sjukhus, olika institutioner och via falska stiftelser, och administrerades under täckmantel av forskning. Projektet utvidgades senare utomlands, och MKDELTA inrättades för att styra användningen av programmets material utomlands. I slutändan, med över 25 miljoner dollar spenderade på projektet och dess avknoppningar, visade sig MKUltra vara ett kostsamt äventyr som resulterade i en ännu högre mänsklig kostnad.
En senatsutredning 1975–76 drog slutsatsen att ”forsknings- och utvecklingsprogrammet, och särskilt de hemliga testprogrammen, resulterade i omfattande inskränkningar av amerikanska medborgares rättigheter, ibland med tragiska konsekvenser.” Man tror att många av försökspersonerna skulle ha fortsatt att lida av efterverkningarna av experimenten under resten av sina liv, och minst två personer omkom, de enda dödsfallen som officiellt rapporterades.
Även om man kanske skulle kunna hävda att kontrollerade tester av ett läkemedel som LSD i nationell säkerhets namn skulle kunna vara till nytta för det allmänna bästa, visade sig det i fallet med MKUltra att läkemedlet administrerades till ovetande individer i farliga doser med en grundläggande likgiltighet för personen eller dennes liv. Chockerande nog var detta ett av 162 hemliga projekt som indirekt finansierades av CIA, varav många lades ut på entreprenad och testerna utfördes vid forskningsinstitutioner, däribland universitet. Många av dessa institutioner hade dock ingen aning om att de i själva verket hade att göra med CIA:s långa arm.
År 1977 kom många av programmets finansiella handlingar oväntat i dagen, trots en utrensning fyra år tidigare som hade förstört otaliga dokument. Ytterligare utredningar ledde snart till en ny omgång av undersökningar av MKUltra. Allmänhetens vrede ledde till två rättsprocesser, men hittills har ingen ställts till svars eller tvingats redogöra för de oetiska försöken under MKUltras paraply. USA:s högsta domstol fortsatte att skydda CIA och regeringen framför det amerikanska folkets rättigheter, vilket många hävdar fortfarande är fallet idag. Stephen Kinzer, en journalist som ägnade flera år åt att utreda MKUltra, beskrev operationen som ”historiens mest ihållande sökande efter tekniker för hjärnkontroll”.
Även om det knappast varit någon tröst för dem som utsattes för försök mot sin vilja, tyder CIA:s arkiv på att programmet hade en viss framgång. När Richard Helms beskrev syftet med ett av delprogrammen skrev han i ett internt CIA-memo: ”Vi avser att undersöka utvecklingen av ett kemiskt ämne som orsakar ett reversibelt, giftfritt avvikande mentalt tillstånd, vars specifika karaktär kan förutsägas relativt väl för varje individ. Detta ämne skulle potentiellt kunna bidra till att misskreditera individer, framtvinga information samt plantera suggestioner och andra former av mental kontroll.”
Ytterligare granskningar av resultaten och de otaliga dokument som sedan dess har offentliggjorts av CIA ledde dock till slutsatsen att många resultat hade manipulerats. Eller var detta ännu en mörkläggning – ett falskt erkännande av misslyckande och bedrägeri för att dölja en mer ondskefull sanning?
Projekt Star Gate
Droger utgjorde visserligen en viktig del av dessa olagliga forskningsprojekt, men var inte den enda metod som forskarna föredrog: många undersökte även fördelarna med parapsykologi. Detta är undersökningen av fysiska fenomen och psykokinesi samt kognitiva fenomen som kallas extrasensorisk perception (ESP).
ESP kallas ofta för ett ”sjätte sinne”, en medvetenhet om information som inte tas emot av något av de andra fem sinnena utan istället uppfattas av sinnet. Det förknippas oftast med psykometri, förkognition, telepati och klärvoajans. Denna disciplin kritiseras ofta eftersom den inte kan förklaras med naturlagar, och många av dess utövare har diskrediterats på grund av bristande bevis för förekomsten av psykiska fenomen. Detta har dock inte hindrat många forskare från att ägna sina karriärer åt parapsykologi och undersökningen av ESP:s existens. Mellan 1972 och 1995 spenderade Defence Intelligence Agency och CIA otroliga 20 miljoner dollar på forskning inom ramen för ett projekt som kallades ”Project Star Gate”.
Även om det kanske låter som titeln på en science fiction-film var Project Star Gate i själva verket ett uppdrag som utvecklades av CIA 1978 och som syftade till

Ett av de vanligaste forskningsområdena handlade om ämnen och droger som påverkar hjärnan

Dessa tankar är inte dina egna

VÄNSTER  CIA genomförde hemliga operationer över hela världen från 1940-talet till 1970-talet i sin obevekliga kamp mot kommunismen

Tripping out –
hjärnan på LSD

LSD (eller lysergsyradietylamid, för att använda det fullständiga namnet) är en kraftfull psykedelisk drog som, i tillräckligt hög dos, bokstavligen sätter igång mekanismerna i den mänskliga hjärnan och orsakar hallucinationer. LSD framställs av ett ämne som utvinns ur mjöldrygsvampen och verkar specifikt på en av hjärnans 14 serotoninreceptorer, 5-HT2A. Under normala omständigheter tros serotonin (bland många andra funktioner) förhindra att vår uppfattning av omvärlden förvrängs, men när LSD intas påverkar det serotoninregleringen, vilket därmed förvränger en persons uppfattning av omgivningen och får personen att uppfatta saker som egentligen inte finns där. En patient som fick läkemedlet under MI6:s försök på 1950-talet mindes senare att han såg väggar smälta och människors ansikten spricka.
Andra symptom som orsakas av LSD sträcker sig från vidgade pupiller och förhöjt blodtryck till paranoia, synestesi-liknande effekter såsom att känna ljud och höra färger, och till och med ”mystiska upplevelser” där människor förlorar all känsla för tid och rum och kan överväldigas av en känsla av vördnad.
Även om LSD inte är beroendeframkallande och dess effekter brukar avta inom 24 timmar klassificerades det som en olaglig substans i USA i kölvattnet av MKUltra-experimenten och betraktas som en klass A-drog i Storbritannien, med ett sjuårigt fängelsestraff för innehav och potentiellt livstidsstraff för distribution.

OVAN Bland många andra symtom kan LSD orsaka ”egoupplösning”, vilket innebär att användaren förlorar all känsla av sitt eget jag

att utforska och utveckla övernaturliga förmågor. Detta var det första projektet i sitt slag, och tanken bakom det var att utnyttja det övernaturliga med hjälp av nya och innovativa metoder, av ett slag som aldrig tidigare hade använts.
Liksom med många regeringsprojekt var det slutgiltiga målet att hitta övernaturliga krafter som kunde användas i militärt syfte, bland annat för spionage. Om psykisk spionage – om det överhuvudtaget var möjligt – visade sig vara kostnadseffektivt och det inte fanns något ”känt försvar” för att stoppa det, skulle det ge USA en förödande fördel gentemot sina fiender, vilket skulle möjliggöra amerikansk spionage i form av att övervaka människor på avstånd och störa deras verksamhet utan risk att upptäckas.
En mental process var ”psykoenergetik”, vilket innebär att en person uppfattar och till och med förändrar egenskaperna hos någon som befinner sig åtskild från dem, antingen i tid eller rum. Det liknar i många avseenden telekinesi, där någon kan flytta ett föremål med tanken, precis som Matilda i Roald Dahls bok. Högst hemlig forskning bedrevs vid Stanford Research Institute i Menlo Park, Kalifornien, och regeringens beslutsamhet att inte lämna någon sten (eller kanske snarare inget sinne) ovänd var så stor att den berömde parapsykologen Uri Geller rekryterades – inte för sin förmåga att böja metallbestick, utan för sin påstådda förmåga att både läsa och kontrollera tankar. En annan teknik som undersöktes var fjärrskådning, då en person kan se händelser som utspelar sig på en annan plats (se nästa sida för mer information om detta).
Mycket har skrivits av dem som varit inblandade i dessa specialprojekt, inklusive de ovetande försökspersonerna. Den ökände gangstern James ”Whitey” Bulger var en av dem som utsattes för experiment. I tron att han deltog i ett experiment som syftade till att hitta ett botemedel mot schizofreni fick han LSD dagligen i över ett år. I brev som han skrev medan han satt i fängelse beskrev han i detalj de fruktansvärda effekterna av drogerna. När han fick kännedom om MKUltra-programmet skrev han: ”Jag satt i fängelse för att ha begått ett brott, men de begick ett större brott mot mig.”
Janet Uhlar, en av jurymedlemmarna som röstade för att döma Bulger för mord under rättegången 2013 (där han stod åtalad för flera brott, däribland organiserad brottslighet och utpressning), har sedan dess uttryckt sin ånger över detta, med hänvisning till Bulgers ämnesförsök utan hans samtycke. ”Hade jag vetat det, skulle jag absolut ha avstått från mordåtalet. Han begick inga mord före LSD-experimenten. Hans hjärna kan ha påverkats, så hur kan man säga att han verkligen var skyldig?”
Getter, gongar och ginseng
Föga förvånande blev MKUltra och mysterierna kring det en fruktbar grogrund för författare, däribland journalisten Jon Ronson, som 2004 skrev boken med den briljanta titeln The Men Who Stare at Goats. En närmare titt på den möjliga militära användningen av det paranormala och New Age-koncept, vars unika titel syftar på försök att döda getter genom att stirra intensivt på dem i syfte att få deras hjärtan att stanna. Filmen från 2009 med samma namn , med George Clooney i huvudrollen, är baserad på Ronsons verk.
I boken berättar Ronson den anmärkningsvärda historien om överstelöjtnant Jim Channon, en amerikansk soldat som, efter att ha tjänstgjort för sitt land i Vietnam, föreslog idén om en ny armé bestående av supersoldater. Channon ville att hans armé skulle vara lite mer New Age, och eftersom han tidigare under 1970-talet tillbringat tid med den grupp som startade Human Potential-rörelsen kände han sig bäst lämpad att skriva en handbok för sin nya styrka. Den skulle heta First Earth Battalion och Channon lade ner mycket arbete på att planera varje aspekt av sin armé, vilket han redogjorde för i en 125 sidor lång handbok fylld med polemiska essäer, diagram, kartor och ritningar.
Männen skulle behöva äta mat som förbättrade deras mörkerseende, uniformen skulle ha fickor för ginsengregulatorer, ord om fred och inhemsk musik skulle spelas från högtalare runt om i lägret, och varje soldat skulle förses med spåverktyg såsom pendlar och kristaller. Medlemmarna skulle kallas ”krigarmunkar” och deras lojalitet skulle i första hand riktas mot planeten snarare än mot någon nationalstat; därför skulle alla former av konflikt lösas på ett icke-destruktivt sätt.
Regnbågskraft var något som Channon föreställde sig för sin armé, med multikulturella medlemmar som alla drevs av enighet och mångfald, en struktur utan status och uniformer utan enformighet. Tyvärr förverkligades aldrig Channons unika vision.
Förvrängda sinnen
Denna period i CIA:s färgstarka historia har utan tvekan varit inspiration för många filmer, förutom den som baserades på Ronsons verk, vilken åtföljdes av en tredelad tv-serie med titeln Crazy Rulers of the World. Vem gillar inte en science fiction-film eller en mörk thriller? Men vad händer när man upptäcker att verkligheten faktiskt är märkligare – och i det här fallet mer skrämmande – än fiktionen? Av de många projekt som hittills har avslöjats är MKUltras delprojekt 68 verkligen ett av de mest avskyvärda.
Projektet finansierades i slutet av 1950-talet och leddes av Donald Ewen Cameron vid Allan Memorial Institute i Montreal, Quebec, Kanada. Han utformade sina experiment med avsikten att ”avmönstra” sina försökspersoner och sänka deras mentala ålder till ett barns genom att radera deras sinnen och därefter deras minnen, för att sedan ”omprogrammera” deras tankar och personligheter på ett sätt som han ansåg lämpligt. För att uppnå detta försatte han individerna i läkemedelsinducerad koma i 88 dagar. Därefter tillförde han högspänningschocker under flera veckor eller månader (många patienter fick så många som 360 chocker under sin ”vård”). Detta följdes av ”psychic driving”, där repetitiva uttalanden spelades upp genom högtalare som hade placerats i mörklagda amerikanska fotbollshjälmar som Cameron band fast på sina patienters huvuden. Dessa meddelanden spelades upp i veckor i sträck, ofta så mycket som 20 timmar om dagen. En patient var tvungen att lyssna på ett budskap i 101 dagar utan avbrott.
Häststallen på tomten hade omvandlats till en kammare för sensorisk deprivation och isolering, och många patienter låstes in här i veckor i sträck och fick dagligen farligt stora insulininjektioner i syfte att hålladem i ett komaliknande tillstånd. Det var verkligen rena mardrömmen.
Operation Midnight Climax var en annan studie som genomfördes för att mäta effekterna av LSD och hallucinogener på vuxna utan deras samtycke. CIA hade ett stort antal prostituerade på sin lönelista och dessa kvinnor hade till uppgift att locka kunder till gömställen där agenter iakttog dem bakom enkelriktat glas.
Här tillfördes de olika substanser, däribland LSD, och så snart samlaget var över började deras ”värdinnor” ställa sina kunder utforskande frågor efter samlaget i hopp om att övertyga dem att avslöja hemligheter. Subliminala budskap användes också i hopp om att få fram ofrivillig information och bekännelser. Senatens utredare fick senare veta att syftet med dessa experiment var att studera sexuellt beteende i kombination med hjärnkontroll, men med tanke på att många CIA-agenter hängav sig åt både prostituerade och droger är det tveksamt hur mycket underrättelser de egentligen fick ut av projektet.
Supersoldater. Star Gate. Tankekontroll. Allt detta bildar tillsammans en mörk och oroande LSD-tripp, en som kastar en lång och skamfylld skugga över CIA:s historia. Det räcker för att man ska undra om det man har läst är verkligt, eller om allt bara är en psykedelisk dröm som styrs av regeringen?

OVAN Sidney Gottlieb, hjärnan bakom Projekt MKUltra. Han har senare kallats ”huvudförgiftaren”

”Regnbågskraften var något som Channon såg framför sig för sin armé, med medlemmar från olika kulturer som alla drevs av enighet och mångfald”

Höger  President Gerald Ford håller i den officiella rapporten från Rockefeller-kommissionens utredning av CIA, som avslöjade missförhållanden som inte bara omfattade MKUltra utan även öppnande av post och hemlig övervakning

Nedan En affisch som marknadsför filmen från 2009 The Men Who Stare at Goats, som bygger på Jon Ronsons undersökningar av påståenden om att amerikansk militärpersonal kunde döda getter bara genom att titta på dem

OVAN Den israeliske illusionisten, trollkarlen och den självutnämnde synske Uri Geller arbetade med Project Star Gate

Att omprogrammera stridande personers tankesätt har varit ett mål för underrättelsetjänsterna i årtionden

Jag ser röda människor
– som spionerar på
sovjeterna

Drivna av rädslan för att Sovjetunionen i hemlighet skulle ha bemästrat ESP under det kalla kriget, slösade USA varken tid eller pengar på att försöka avslöja hemligheterna bakom ett ”sjätte sinne” i kampen om världsherraväldet. I slutändan avskrevs projektet som ett kostsamt misslyckande och lades ner, men det betyder inte att det inte uppnådde några små framgångar längs vägen.
Joseph McMoneagle, en pensionerad medlem av den amerikanska armén, deltog i inte mindre än 450 olika uppdrag i slutet av 70-talet och början av 80-talet. Förutom att hjälpa myndigheterna att hitta fångar som hölls i Iran kunde McMoneagle, som i Projekt Star Gates arkiv kallades ”Remote Viewer No. 1”, även avslöja det verkliga syftet med en påstådd miniräknare som tillhörde en KGB-spion som gripits i Sydafrika – den dolde i själva verket en kortvågsradio.
McMoneagle hävdade också att han hade spionerat på de Röda brigaderna (en kommunistisk terroristorganisation i Italien) och att han hade lokaliserat den exakta positionen för Sovjetunionens ”Typhoon”-ubåtar. Men han hade inte rätt i allt. Förutom att hävda att människan utvecklats från utterliknande varelser som skapats i ett laboratorium, påstod McMoneagle att samhället mellan 2002 och 2006 skulle ta steg mot att avskaffa TV, upptäcka en förkärlek för tatueringar som kunde ersätta kläder och hitta ett botemedel mot AIDS. Men kanske hade han bara fel på årtalen.

OVAN Joseph McMoneagle hävdade att han hade lokaliserat sovjetiska ubåtar med hjälp av sina påstådda övernaturliga krafter

Även om namnet kanske låter som en superhjälte var den verklige Atomic Man en kärnkraftsarbetare från Nebraska som mot alla odds överlevde

Den 30 augusti 1976 gick Harold McCluskey till jobbet vid Hanford Plutonium Finishing Plant i delstaten Washington, precis som han hade gjort de senaste 28 åren. Den dagen råkade han ut för en olycka som ledde till att han utsattes för 500 gånger den tillåtna nivån av americium-241, en biprodukt av radium. Detta var den högsta stråldosen från americium som någonsin mottagits av en människa; i efterdyningarna blev McCluskey känd som ”Atomic Man”.
Olyckan inträffade när McCluskey arbetade i en handskbox med kolonner fyllda med speciella hartser, i syfte att återvinna det radioaktiva americiumet. Hartserna hade stått orörda i månader under en strejk och McCluskey uttryckte farhågor om deras stabilitet, men uppmanades att slutföra arbetet. När han tillsatte salpetersyra exploderade en av kolonnerna. McCluskey översköljdes av glas, syra och radioaktiva ämnen. Räddningspersonal skyndade fram för att klä av och rengöra McCluskey, och under månaderna därefter var han tvungen att dagligen ta särskilda dekontamineringsbad. Han behandlades i flera år med dietylentriaminpentaättiksyra (DTPA), i hopp om att detta skulle rensa hans kropp från radioaktiviteten. På grund av risken för korskontaminering hölls han isolerad i ett rum av stål och betong på Hanford Emergency i fem månader.
Anmärkningsvärt nog överlevde McCluskey, och i början av 1977 hade hans strålningsvärden sjunkit med 80 procent; omedelbart efter explosionen hade han utlöst geigermätare på 50 fot avstånd. När han återvände hem var dock McCluskeys vänner och familj rädda för att vistas i hans närhet. Till slut blev det hans kyrkoherdes uppgift att försäkra samhället om att det var ofarligt att umgås med McCluskey. Även om han undvek rampljuset gjorde McCluskey ibland framträdanden för att diskutera sitt fall och öka medvetenheten om säkerheten inom kärnkraftsindustrin. Han erhöll ett skadestånd på mer än $270 000 för den vårdslöshet som ledde till olyckan. Han avled den 17 augusti 1987 av kranskärlssjukdom, ett tillstånd han hade levt med redan före olyckan. Han var 75 år gammal och obduktionen bekräftade att det inte fanns några spår av cancer i hans kropp, trots den enorma stråldosen som hade täckt hans hud och fyllt hans luftvägar ett decennium tidigare. Trots sin ökända status drabbades ”Atomic Man” inte av några som helst långsiktiga hälsoskador till följd av sin strålningsexponering.

höger
Trots att han uttryckte oro över kemikaliernas flyktighet vid Hanford Plutonium Finishing Plant, uppmanade McCluskeys chef honom att fortsätta med arbetet

nedan
Den verklige Atomic Man var Harold McCluskey, en tekniker i medelåldern som utsattes för en till synes förödande stråldos

EFFEKT

Att hylla och återupprätta de banbrytande kvinnliga forskarna vars genombrott inte togs på allvar, som marginaliserades eller vars upptäckter tillskrevs andra

Författare: Jerrome Volk

OGenom åren har otaliga banbrytande individer förpassats till historiens fotnoter enbart på grund av sitt kön. Detta gäller bland annat ett stort antal forskare vars betydande talanger har hindrats av traditionella förväntningar på att kvinnor ska ägna sig åt rent hushållsrelaterade roller. Det är omöjligt att säga hur många vetenskapliga upptäckter, iakttagelser eller genombrott som gjorts av kvinnor som har avfärdats, förbigåtts eller – ännu värre – tillskrivits män och omformulerats som manliga framgångshistorier.
Detta fenomen har kommit att kallas ”Matilda-effekten”, ett begrepp myntat av Margaret W Rossite, med hänvisning till den amerikanska rättighetsaktivisten Matilda Joslyn Gage från 1800-talet. Även om olika samhällen genom tiderna har haft olika syn på kön, är förtrycket av kvinnors yrkesmässiga prestationer utanför hemmet en återkommande trend. Gage själv drog en parallell till den historiska häxförföljelsen som ett exempel på en mer omfattande förföljelse av kvinnor inom vetenskapen.
I modern tid är denna obalans kanske ingenstans mer uppenbar än vid utdelningen av Nobelpriset – en institution som upprepade gånger har kritiserats för sin påstådda ojämlikhet i erkännandet av mäns och kvinnors bidrag till vetenskapen.
Orsakerna till denna till synes upprörande försummelse är inte alltid tydliga-avbrott, vilket väcker bredare frågor om demografisk representation, kontorspolitik och till och med banala administrativa misstag, som alla på något sätt bidrar till en underliggande könsdiskriminering. Och många män, däribland mottagare av utmärkelser, har drivit kampanjer för att lyfta fram sina kvinnliga kollegors prestationer.
Vetenskapliga framsteg har alltid byggt på många olika bidrag, oavsett om det handlar om att ifrågasätta eller bygga vidare på andras arbete. Ofta är det just detta samarbete och denna växelverkan mellan olika perspektiv som leder till nya upptäckter, oavsett kön.
För att rätta till detta fel representerar vårt urval därför bara några av de många inspirerande personer vars bidrag till vetenskapen en gång förringades, och vars arv nu med rätta återupprättas.

© Adobe Stock,
Getty Images

Lise Meitner
Levnadsår: 7 november 1878–27 oktober 1968
Land: Österrike-Ungern / Österrike
Område: Kärnfysik
Bortsett från sina vetenskapliga bedrifter levde den Österrikefödda Lise Meitner ett händelserikt liv. Hon upplevde två världskrig, tjänstgjorde under det första som sjuksköterska och röntgentekniker och flydde sedan – på grund av sitt judiska påbrå – från Nazityskland till Sverige vid början av det andra.
Meitner tog sin doktorsexamen i fysik vid Wiens universitet 1906, som den andra kvinnan någonsin att uppnå en sådan bedrift. Hon upptäckte ”Auger-effekten” 1922, året innan Pierre Victor Auger publicerade sin egen oberoende upptäckt. Men hon är mest känd för sin roll i upptäckten av kärnklyvning – en bedrift som ledde till att hennes kollega, Otto Hahn, ensam tilldelades Nobelpriset i kemi 1944.
Men det vore för förenklat att enbart tillskriva Meitners förbigående könsdiskriminering. Trots allt förbises även Meitners brorson, Otto Frischs, bidrag. Bredare politiska faktorer spelade sannolikt in, inte minst Meitners och Frischs status som flyktingar. Meitner erkände att Hahn ”fullt ut förtjänade” priset, men påpekade samtidigt sin övertygelse om ”att Frisch och jag bidrog med något icke obetydligt till klargörandet av uranklyvningsprocessen”, och hävdade att vissa aspekter låg ”mycket långt från Hahn”.
Meitner nominerades till Nobelpriset hela 49 gånger, utan framgång. Under sin livstid belönades hon dock med många prestigefyllda utmärkelser, däribland Leibniz-medaljen (1924), Max Planck-medaljen (1949) och Enrico Fermi-priset (1966). Flera minnesmärken har rests till hennes ära. I likhet med det smeknamn som ofta ges till Chien-Shiung Wu kallade Albert Einstein Meitner för ”den tyska Marie Curie”.

OVAN Lise Meitner (på bilden ca 1906) flydde från Nazityskland och bidrog till upptäckten av kärnklyvning

VÄNSTER  Jocelyn Bell (på bilden från 1967) upptäckte ”främmande” pulsarsignaler från yttre rymden

Jocelyn Bell Burnell
Levnadsår: 15 juli 1943–idag
Land: Nordirland
Fält: Pulsarer
Jocelyn Bell Burnells föräldrar uppmuntrade henne att studera redan som barn, och det var medan hon fortfarande studerade som doktorand som hon upptäckte förekomsten av radiopulsarer – signaler som ursprungligen skämtsamt beskrevs som LGM (little green man). Med hjälp av ett avancerat nytt teleskop som hon hade varit med om att utveckla under ledning av sin handledare, Antony Hewish, identifierade och följde hon dessa avvikelser noggrant.
Trots Bell Burnells ihärdighet var Hewish skeptisk till signalerna och avfärdade dem inledningsvis som tekniska problem. Hewish ändrade sig så småningom och tilldelades slutligen Nobelpriset 1974 för upptäckten. Trots hennes banbrytande insatser ignorerades Bell Burnell dock fullständigt – ett uppenbart förbiseende som kritiserades av hennes kollega, Sir Fred Hoyle.
Bell Burnells insatser har sedan dess fått ett bredare erkännande. Hon adlades till Dame 2007, tilldelades Royal Societys prestigefyllda Copley-medalj 2021 och hedrades på ett frimärke 2025. Framför allt mottog hon Special Breakthrough Prize i grundläggande fysik och donerade prissumman på 3 miljoner dollar till en fond för att främja karriärerna för underrepresenterade kvinnor inom fysiken.

Cecilia Payne-Gaposchkin
Levnadsår: 10 maj 1900–7 december 1979
Land: England
Fält: Astrofysik
Som erkännande för sina insatser inom astrofysiken togs Cecilia Payne-Gaposchkin upp i katalogen American Men Of Science år 1927. Naturligtvis är den meningen i sig problematisk redan på grund av publikationens titel; en tydlig återspegling av den institutionella diskriminering som präglade den samtida akademiska världen.
År 1925 stod Payne-Gaposchkin bakom vad hennes kollega Otto Struve beskrev som ”den mest briljanta doktorsavhandlingen som någonsin skrivits inom astronomin”. Ändå nekades hon sin doktorsgrad på grund av sitt kön. Cambridge delade då inte ut akademiska grader till kvinnor.
Payne-Gaposchkins avhandling drog slutsatsen att stjärnor huvudsakligen består av väte och helium, en banbrytande upptäckt som ligger till grund för modern astrofysik. Eftersom detta gick emot den gängse uppfattningen blev hon dock inledningsvis diskrediterad av den ansedde astronomen Henry Norris Russell. Senare erkände Russell Payne-Gaposchkins iakttagelser och fick till stor del äran för att ha upptäckt (på annat sätt) något som hon hade hävdat fyra år tidigare.
Payne-Gaposchkin bosatte sig senare vid Harvard, där hon 1956 blev den första kvinnan vid universitetet som tilldelades en avdelningsledartjänst och en professur.

OVAN Cecilia blev medlem i Royal Astronomical Society 1923, medan hon fortfarande var student

LEFT Eunice Newton Footes banbrytande artikel från 1856 publicerades i American Journal of Science and Arts

Eunice Newton Foote
Levnadsår: 17 juli 1819–30 september 1888
Land: USA
Område: Fysik
Eunice Newton Foote är inte bara den person som kronologiskt sett presenteras först, utan också den mest framsynta. Förutom att hon var en aktiv förkämpe för kvinnors rättigheter och mot slaveri var hon en pionjär inom klimatvetenskapen.
Vetenskapligt intresse gick i släkten – Foote var avlägset släkt med Isaac Newton. Hon upptäckte koldioxidens isolerande egenskaper, vilket har betydande konsekvenser för atmosfärstemperaturen – den så kallade ”växthuseffekten”.
Trots att hon var amatörforskare publicerade Foote sina rön, ”Circumstances Affecting the Heat of the Sun’s Rays” (1856), i American Journal Of Science And Arts – en betydande bedrift i sig. Betydelsen av upptäckten förstods inte fullt ut och avfärdades slutligen i något nedlåtande ordalag i New York Times. Foote föregick John Tyndall i sin forskning, men det var Tyndall som till slut fick det mesta av erkännandet.
Nu vet vi förstås att Footes genombrott är en av de mest betydelsefulla upptäckterna i vår tid.

VÄNSTER Barbara McClintock (i sitt laboratorium 1947) tilldelades Nobelpriset 1983

Barbara McClintock
Levnadsår: 16 juni 1902–2 september 1992
Land: USA
Fält: Cytogenetik
McClintock är den enda kvinnan i detta urval som har tilldelats Nobelpriset (i fysiologi eller medicin, 1983). Hon var också den första kvinnan som vann i den kategorin för ett enskilt bidrag, och den första amerikanska kvinnan som vann ett Nobelpris utan att dela det med någon annan.
McClintock gjorde viktiga upptäckter om hur gener är uppbyggda medan hon studerade majs. Ändå mötte McClintocks oväntade slutsatser motstånd, vilket bromsade hennes forskning, då hon tappade självförtroendet mitt i den ihållande skepsisen inom forskarvärlden. Det tog årtionden innan hennes rön accepterades, och det dröjde cirka 30 år efter upptäckten innan hon belönades med Nobelpriset.
Efter ett möte med McClintock ska forskaren Joshua Lederberg ha utbrustit: ”Herregud, den kvinnan är antingen galen eller ett geni.” Historien har bekräftat det senare.

Chien-Shiung Wu
Levnadsår: 31 maj 1912–16 februari 1997
Land: Kina
Område: Fysik
Chien-Shiung Wu har kallats den ”kinesiska Marie Curie”, även om denna etikett inte gör rättvisa åt hennes egna betydande prestationer. Ett mer passande smeknamn som ofta används om Wu är ”kärnforskningens drottning”.
Wu föddes i Kina och utmärkte sig i sina studier innan hon 1936 flyttade till USA, där hon fortsatte sin forskning vid University of California, Berkeley. Där konstaterade en kollega att Wus talang ”skulle få vilket laboratorium som helst att glänsa”. Under andra världskriget var hon involverad i Manhattanprojektet, det strängt hemligstämplade programmet för forskning kring atombomben.
Wu gjorde betydande genombrott inom kvantförveckling. Hennes ”Wu-experiment” från 1956 bevisade teorin om paritetsbrott som föreslagits av hennes kollegor Tsung-Dao Lee och Chen Ning Yang. Medan Lee och Yang senare tilldelades Nobelpriset för sina insatser, fick Wu anmärkningsvärt nog inget. Männen erkände Wus insatser i sina tal och verkade för att hon skulle nomineras. Faktum är att Wu nominerades till Nobelpriset 23 gånger fram till 1974 – alla utan resultat.
Men Wu åtnjöt viss yrkesmässig inflytande under sin livstid. Hon valdes till den första kvinnliga ordföranden för American Physical Society 1975 och tilldelades det första Wolfpriset 1978. Ändå var Wu tvungen att övervinna motgångar och fördomar, inte bara som kvinna i en mansdominerad bransch, utan också som asiat i Amerika.
”Det finns en felaktig uppfattning i Amerika att kvinnliga forskare alla är oattraktiva gamla ungmör”, sa Wu. ”Detta är männens fel. I det kinesiska samhället värderas en kvinna för den hon är, och männen uppmuntrar henne att prestera, samtidigt som hon förblir evigt feminin.”

OVAN Chien-Shiung Wu, ”fysikens första dam”

VÄNSTER Rosalind Franklin spelade en avgörande roll för förståelsen av DNA, men dog tragiskt ung

Rosalind Franklin
Datum: 25 juli 1920–16 april 1958
Land: England
Område: Fysikalisk kemi
Rosalind Franklins banbrytande arbete var avgörande för vår förståelse av DNA. Ändå har hon betraktats som en ”förorättad hjältinna” vars avgörande bidrag orättvist förbisågs.
Nobelpriset i fysiologi och medicin 1962 tilldelades gemensamt Francis Crick, James Watson och Maurice Wilkins. Även om Crick och Watson skapade en modell av DNA som byggde på centrala delar av Franklins arbete, uteslöts hon postumt från erkännandet.
Dessutom har det uppstått kontroverser kring hur Franklins data samlades in utan hennes samtycke och felaktigt tillskrevs andra – vare sig det skedde genom beräknande, lömska avsikter eller helt enkelt administrativ slarv, underbyggd av en latent könsdiskriminering.
Utan tvekan utsattes Franklin för sexism både på personlig och institutionell nivå, där vardaglig kvinnofientlighet ofta präglade hennes professionella möten med kollegor. Det är uppenbart att upptäckten byggde på Franklins grundläggande arbete. Kritiker av ”offernarrativet” har dock hävdat att det endast rör sig om en konstruerad myt, som upprätthållits i efterhand.
Tragiskt nog avbröts Franklins liv i förtid, endast 37 år gammal, av äggstockscancer fyra år innan Nobelpriset delades ut. Vi kan bara undra vilka ytterligare prestationer som skulle ha fått erkännande om hon hade överlevt.

Alice Ball
Datum: 24 juli 1892–31 december 1916
Land: USA
Område: Kemi
Alice Ball är känd för sin banbrytande behandling av spetälska. Hon utvecklade en effektiv, löslig behandling som lämnade sig för injektion och bidrog till att förbättra livet för tusentals människor. Det var dock först efter hennes död som läkarkåren erkände ”Ball-metoden”.
Ball tog en examen i farmaceutisk kemi 1912, följt av en kandidatexamen vid University of Washington, innan hon studerade vid det som idag är Hawaii University. Där blev hon den första kvinnan och den första afroamerikanska personen att ta en magisterexamen i kemi, samt en av de första att publiceras i den vetenskapliga tidskriften Journal of the American Chemical Society.
Tragiskt nog avled Ball vid endast 24 års ålder, innan hennes viktigaste upptäckter hade hunnit publiceras – vilket troligen bidrog till att hon inte fick det erkännande hon förtjänade. Hennes död har tillskrivits klorförgiftning, möjligen under ett laboratorieexperiment, medan hon demonstrerade hur man använder en gasmask. Liksom Franklin är Ball en annan forskare som visade stor potential för ytterligare framsteg, om inte hennes liv så grymt hade avbrutits i förtid.

OVAN Alice Ball var en pionjär inom behandlingen av spetälska i början av 1900-talet

© Adobe Firefly; Adobe Stock; Alamy; Getty Images; Wikipedia

NAMN: Anatoli Bugorskit
DATUM:  25 juni 1942 – idag
Land: Ryssland
OMRÅDE: Partikelfysik
Forskningsområde:  Partikelacceleration
Känd för:  Överlevde en högenergiprotonstråle mot skallen

När partikelfysikern Anatoli Bugorskis skalle kom i nära kontakt med en partikelaccelerator visste ingen vilka biverkningar man kunde förvänta sig

Den 13 juli 1978 arbetade partikelfysikern Anatoli Bugorski, precis som han gjorde varje dag, med Sovjetunionens största partikelaccelerator. Synkrotronen U-70 var placerad vid Institutet för högenergifysik i Protvino, Ryska SFSR, och hade drabbats av ett fel som Bugorski hade till uppgift att undersöka.
När Bugorski lutade sig närmare partikelacceleratorn för att titta närmare på den felaktiga delen, sviktade säkerhetsmekanismerna som var avsedda att skydda användarna från maskinen. En protonstråle avfyrades omedelbart, träffade Bugorskis huvud och utsatte honom för vad han senare beskrev som en blixt ”ljusare än tusen solar”, även om han inte kände någon smärta. Strålen gick rakt igenom baksidan av Bugorskis huvud, tog sig en väg genom hans hjärnas occipital- och temporallober samt vänstra mellanörat, innan den slutligen trängde ut genom den olycklige forskarens vänstra näsborre.
Strålen utsatte Bugorskis huvud för en dos på 200 000 till 300 000 röntgen (2 000 till 3 000 sievert, den måttenhet som är vanligast idag); som jämförelse anses den medianletala dosen allmänt vara 400–500 röntgen (3,2 till 5 sievert). Trots att Bugorski var medveten om de potentiellt dödliga konsekvenserna av händelsen berättade han inte för någon om den. Istället fortsatte han att arbeta med att reparera den felaktiga utrustningen.
Bugorski hade till slut inget annat val än att söka hjälp då hans ansikte svullnade upp enormt innan huden började falla av, vilket blottade protonstrålens brända spår genom skallen och den exponerade hjärnvävnaden som låg därunder. Man förväntade sig att Bugorski skulle dö, och han fördes till en specialistklinik i Moskva så att läkarna där kunde övervaka och observera hans tillstånd under dagarna fram till hans död. I själva verket skulle de bli överraskade.
Bugorski överlevde olyckan utan att hans kognitiva förmågor påverkades. Han kunde slutföra sin doktorsexamen och återuppta sitt arbete, även om han led av extrem utmattning. Han förlorade hörseln helt i vänster öra och började drabbas av tinnitus, medan nervskador gjorde att vänstra halvan av hans ansikte blev helt förlamad, och den har förblivit rynkfri trots att han åldrats. Bugorski började också drabbas av sporadiska anfall.
På grund av den stränga sekretessen kring Sovjetunionens kärnvapenpolitik höll Bugorski tyst om olyckan i mer än ett decennium. Han blev dock en förespråkare för andra offer för kärnkraftsolyckor och har sedan dess uttryckt intresse för att resa till väst för att träffa forskare och dela med sig av sin historia.

OVAN
Ett exempel på en partikelaccelerator från 1960-talet av samma typ som den där Bugorski råkade ut för sin olycka. Den ryska maskinen var större och kraftfullare

NEDAN   Rysslands institut för högenergifysik, känt som IHEP, grundades 1963 och hade forskningssamarbeten med västvärlden fram till dess att det drabbades av sanktioner under kriget mellan Ryssland och Ukraina

© Alamy;  Getty Images; Wikipedia

År 1996 blev en gnagare som kallas ”Earmouse” en stor nyhet världen över tack vare ett banbrytande medicinskt genombrott

T he Vacanti-musen hamnade i världsnyheterna 1996 tack vare sin roll i ett banbrytande men kontroversiellt experiment om vävnadsåterbildning. Charles A Vacanti ledde ett team bestående av forskare från Massachusetts General Hospital, Massachusetts Institute of Technology och Boston Children’s Hospital, vars mål var att odla en bit brosk från celler hämtade från en kos knäbrosk som de hade implanterat i en laboratoriemus. Under internets barndom ledde rykten om experimentet till en storm av protester bland aktivister som var emot genteknik och djurförsök.
Vacanti inledde sina experiment med mänskligt brosk 1989 och hade 1996 fastställt att den svåraste broskrelaterade utmaningen skulle vara att skapa ett öra. Med utgångspunkt i det arbete som redan utförts av andra forskare lyckades Vacanti transplantera ko-brosket på ryggen hos en nakenmus. Musen utvecklade brosk som såg ut precis som ett mänskligt öra, vilket gav den smeknamnet ”Earmouse”. Nakenmusen är känd för sitt nedsatta immunförsvar, vilket innebär att den inte skulle stöta bort de transplanterade cellerna.
De implanterade cellerna placerades i en öronformad form innan de transplanterades under musens hud, varefter en öronformad skena fästes utifrån för att säkerställa att den växte till önskad form och storlek. Fotografier av musen spreds på internet och antogs ofta vara ett bluff; när bildens äkthet dock bekräftades blev den en samlingspunkt för protester mot genteknik.
Vacanti använde senare samma teknik för att framgångsrikt odla en bröstplatta åt Sean McCormack, en 12-årig pojke som hade fötts utan brosk eller ben som skyddade hans vänstra lunga eller hjärta. Sedan dess har han framgångsrikt odlat en luftstrupe åt en ung flicka och ett tumben åt en man som hade drabbats av en skada. Inom forskarvärlden väckte Vacanti både beröm och kritik, och minst en tidskrift avvisade hans arbete om återväxt av brosk med motiveringen att det saknade praktisk nytta. Vacanti fortsatte med att bevisa att detta var felaktigt.
Tyvärr har det verkliga ödet för den oskyldiga musen som användes som försöksdjur inte bekräftats. Medan Vacanti själv hävdade att musen levde ett lyckligt liv efter att örat hade avlägsnats, verkar den ursprungliga vetenskapliga artikeln hänvisa till döden för den lilla gnagaren som blev så berömd.

höger
År 1996 undrade internetanvändarna om bilderna på en mus med ett öra som växte ut ur ryggen verkligen kunde vara äkta

OVAN
Dr Vacanti och hans bröder (från vänster: Martin, Frances, Charles och Joseph) är alla specialiserade på regenerering av kroppsdelar och har ofta samarbetat

Experiment:  Transplantation av kondrocyter
Projektledare:  Charles A Vacanti
Land: USA
ÅR: 1996
SYFTE: Att regenerera brosk från djurens broskceller för användning vid kirurgiska ingrepp
Hypotes:  Att brosk kan odlas från djurens broskceller för att ersätta det brosk som människor förlorat
Slutsats:  Brosk odlades framgångsrikt från ko-broskceller

Experiment: Experiment om ansiktsigenkänning hos kråkor
Huvudforskare:  John Marzluff
Land: USA
ÅR: 2006–2023
SYFTE: Att undersöka om kråkor kan känna igen ansikten och förmedla den kunskapen till andra kråkor, inklusive kommande generationer
Hypotes: Kråkor kommer att kunna känna igen specifika individer och förmedla den kunskapen till andra kråkor och senare generationer av kråkor
Slutsats: Kråkorna kunde faktiskt identifiera en individ och markera den individen för andra och senare generationer av kråkor

Kråkor med agg

Man ska inte bråka med kråkor. De är tillräckligt smarta för att känna igen människor som behandlar dem illa och förmedla den kunskapen
vidare till andra kråkor

CRåkor tillhör familjen kråkfåglar. Familjen omfattar korpar, skator, råkor och jayfåglar samt vanliga kråkor, och de är alla kända för att vara mycket intelligenta fåglar. Tänk bara på när du promenerar i parken. En kråka ignorerar dig när du går förbi, men så fort du tittar på den eller uppmärksammar fågeln märker den det; dess beteende förändras när den avgör om du är ett hot eller en möjlighet.
Bland de många berättelserna om kråkfåglar finns det sådana som handlar om kråkor som hyser agg mot dem som behandlar dem illa. För att testa detta utformade professor John Marzluff vid University of Washington ett elegant experiment. Han fångade in sju kråkor, satte benringar på dem och släppte sedan ut dem igen. Men under hela tiden han gjorde detta bar professor Marzluff en plastmask föreställande en grottman.
Hypotesen var att de sju kråkorna skulle känna igen honom när han bar grottmansmasken, men inte om han rörde sig omkring med sitt eget ansikte. Och visst nog, det var precis vad som hände. De frisläppta och ringmärkta kråkorna började, så fort de såg professor Marzluff gå omkring på campus med grottmansmasken på, skälla på honom – eller på vem som helst annan som bar grottmansmasken.
Men det som var extraordinärt var hur den kunskapen – att grottmannen innebär fara – spred sig bortom de sju kråkorna som ursprungligen fångats in och ringmärkts. Faktum är att kunskapen spred sig bland alla kråkor som bodde på campus, så att vid ett tillfälle under 2013 skällde 47 av de 53 kråkor som Marzluff mötte när han gick runt på campus på honom.
Detta tyder på att kråkor inte bara kommer ihåg ansiktena på människor som behandlar dem illa, utan att de också kan förmedla den kunskapen till andra kråkor – som inte har blivit illa behandlade – och även till nästa generation av kråkor. Det är ett bevis på den typ av kulturell informationsöverföring som vi länge trodde var förbehållen mänskligheten.
Minnet av den skrämmande grottmannen avtog dock gradvis. Marzluff och hans kollegor fortsatte visserligen att gå runt på campus med grottmannamasken, men de fångade inga fler kråkor när de bar den. Så år 2023 hade det kulturella minnet hos kråkorna, som kopplade grottmansmasken till fara, så småningom försvunnit, och Marzluff kunde äntligen gå runt på campus vid University of Washington med sin grottmansmask på sig utan att några kråkor skällde på honom. Det hade tagit 17 år för den initiala chocken att äntligen försvinna ur det kollektiva minnet hos universitetets kråkor. ”Fågelhjärna”: det betyder inte vad du tror att det betyder.

höger
Kråkor är sällskapliga fåglar som kommunicerar med en mängd olika ljud, bland annat kraxande, skramlande och klickande ljud, med tydliga regionala och nationella ”dialekter”

OVAN
Professor John Marzluff har skrivit omfattande om kråkor och den bredare kråkfamiljen; Gifts of the Crow är särskilt bra när det gäller kråkfåglarnas intelligens

År 2026 kom en skrämmande konspirationsteori fram, som fick människor att undra om forskare verkligen har varit måltavlor för kidnappningar och mord

NEDAN   President Donald Trump lovade att utreda försvinnandena  och dödsfallen bland  amerikanska forskare  om han ansåg det nödvändigt

ETidigt under 2026 spred sig en ny teori som tog konspirationsteoretikernas värld med storm. Denna teori hävdade att ett antal forskare med yrkesmässiga kopplingar till känsliga och hemligstämplade forskningsområden antingen har försvunnit eller avlidit – vissa uppenbarligen av naturliga orsaker eller genom självmord, medan andra har blivit mördade. Även om vissa av de nämnda fallen ligger flera år tillbaka i tiden fick konspirationsteorin fart tack vare försvinnandet av den före detta generalmajoren i USA:s flygvapen, William Neil McCasland.
McCasland försvann från sitt hem i Albuquerque i februari 2026. Även om hans fru berättade för larmoperatörerna att hon misstänkte att han hade planerat sin försvinnande och inte ville bli hittad, är konspirationsteoretikerna övertygade om att hans försvinnande hänger samman med hans engagemang i hemligstämplad forskning vid just det laboratorium som Roswell-bevakare hävdade var förvaringsplats för utomjordiska vrakdelar som i hemlighet återfunnits från den påstådda UFO-kraschen som inträffade 1947. Enligt konspirationsteoretikerna är han bara den senaste i en lång rad av forskare med liknande intressen som har gått ett tragiskt öde till mötes. Till och med presidenten själv engagerade sig, då Donald Trump lovade att Vita huset skulle utreda fallen för att se om det fanns några kopplingar som kunde identifieras.
Naturligtvis är det inget nytt att forskare försvinner. I efterdyningarna av andra världskriget förde en hemlig amerikansk underrättelseoperation vid namn Operation Paperclip över 1 500 tyska forskare, tekniker och ingenjörer ut ur Nazityskland och över till Amerika, där de blev statligt anställda och arbetade med ibland högst hemliga projekt. På samma sätt hoppade forskare, däribland amerikanerna William Hamilton Martin och Bernon F Mitchell, av till Sovjetunionen under kalla kriget, medan andra korsade gränsen i motsatt riktning för att arbeta i väst.
Kritiker påpekar att de som letar efter samband med säkerhet kommer att hitta dem, oavsett om de finns eller inte, men presidentens inblandning har bara spätt på elden. Genom tiderna har stater betraktat sina motståndare med misstänksamhet och paranoia, och rädslan för mord och bortföranden av framstående eller välanslutna personer har varit utbredd. I dag visar dessa farhågor inga tecken på att avta och har spridit sig till den offentliga sfären. I juni 2026 hade man fortfarande inte hittat några spår efter McCasland. För vissa är detta ett bevis på en konspiration. För andra är det ett mysterium som ännu inte har lösts. Tills bevis hittas kommer dock konspirationsteorierna att fortsätta cirkulera.

OVAN
Operation Paperclip, som genomfördes av USA under åren efter andra världskriget, förde nazistiska forskare, däribland den blivande NASA-chefen Wernher von Braun, till Amerika