SEAn
LOnGSTAFF

Liksom Liverpools Trent Alexander-Arnold,Sean Longstaff har briljerat för sinas barndomsklubb den här säsongen.Mittfältaren berättar FFT allt om hans Newcastle-återupplivning under Eddie Howe, en £ 50 miljoner flytt till Manchester United som aldrig var, och varför han inte har vallat får...

Ord Matthew Ketchell

"Can Jag säga det här?"

Sean Longstaff talar till FourFourTwo på Newcastle Uniteds träningsanläggning och inser mitt i samtalet att han använder samma ärlighet och engagemang i den här chatten som han skulle göra i en match i Premier League eller Champions League. Det är som om han bara bara känner till ett läge: iver.
När den 26-årige mittfältaren berättar öppenhjärtigt om sin resa i A-laget på St James' Park, via Rafa Benitez, Steve Bruce, Eddie Howe och en ryktbar övergång till Manchester United, vänder han sig kort till Newcastles pressansvarige för att kontrollera att han inte går för långt.
Resan har inte alltid varit lätt - han led tidigare av mentala hälsoproblem, som han uppriktigt diskuterar - men den har tagit akademiprodukten till en punkt där han har levererat något av den finaste formen i sin karriär den här säsongen, spelat Champions League-fotboll för första gången och gjort mål på Gallowgate End i en berömd 4-1-seger över Paris Saint-Germain.
Longstaff väljer sina ord med omsorg men är angelägen om att förklara hur han hamnade här och avslöjar skickligt några av sin nuvarande tränares hemliga krafter, som Howes förmåga att förutse framtiden och förmåga att ingjuta tro i människor som de tidigare trodde var omöjliga.
Longstaff är inte ens halvvägs genom sin tid som spelare, men det har redan varit tillräckligt många vändningar, upp- och nedgångar, roligheter och fall för att fylla en bok. Sex sidor i en fotbollstidning får duga för tillfället..
Din pappa, David, var den första mannen någonsin att få 100 landskamper för Storbritanniens ishockeylag - wvar din introduktion till idrott på is snarare än på gräs?
Det var en blandning. Eftersom jag är från Newcastle är det fotboll först och främst, men vi gick ofta på mycket på ishockeyträning. Man kommer snart underfund med vilken man är bättre på. Det låter illa, men det finns massor av pengar att tjäna i England om man spelar fotboll! Min pappa har nog knuffade ner mig i den [fotbolls]gränden. Jag tackar honom, för det har fungerat. Jag gillade verkligen när han tränade ishockey i Whitley Bay. Jag åkte ner dit hela tiden och hoppade på isen. Det var min första smak av en lagmiljö; hur man beter sig i ett omklädningsrum omklädningsrum. Han har varit mitt största inflytande och han är den person som jag alltid försöker imponera på - till och med mer än managern ibland!
Din yngre bror, Matty, spelade för Newcastle och din farbror, Alan Thompson, började där innan han representerade Bolton, Celtic och England. Fgrillkvällar för familjen måste vara intressant!
[Skrattar] Det är alltid tävlingsinriktat, oavsett vad vi gör. Vi spelade Frustration nästan varje kväll - jag tror att min mamma fortfarande har det spelet - och, jag ljuger inte, det skullestora slagsmål. Min pappa skulle blåsa upp oss, eller jag skulle min bror, eller han mig. Det var lustigt. Att vinna var alltid det viktigaste. Familjeträffar hade alltid hade ett spel av något slag. Det fanns några stora argument, men det är allt kärlek i slutändan.
År 2020 talade du om dina mentala hälsokampar. Kom du ut ur det starkare?
Jag tror det, ja. När jag ser tillbaka hjälpte det förmodligen till att göra mig mentalt tuffare när det gäller att hantera motgångar, oavsett vad livet kastar på dig. Man tror att det alltid kommer att vara rosenrött, men så är det inte. Det är fantastiskt nu eftersom jag har kommit ut på andra sidan, spelar varje vecka och har en tränare en tränare som verkligen litar på mig. På förhand, jag minns att jag gick in, tränade varje dag och gick hem, och det var bara en spiral av negativitet. Matty Ritchie var jätteviktig för mig, eftersom han satte mig i kontakt med ett proffs. jag minns det första telefonsamtalet; man tänker: "Kommer det här verkligen att hjälpa? Två och ett halvt år senare har man sett hur långt jag har kommit.
Pratar du fortfarande med den personen?
Jag pratar fortfarande med dem varje morgon på väg in och sedan efter träningen. I takt med att jag har blivit bättre kan det gå några dagar utan att jag pratar med dem, men för mig är det som en trygghet att veta att jag har pratat med dem. Det hjälper, så varför skulle jag ändra på det?
Vad betydde mest för dig: att fåtvå gånger mot Southampton för att skicka Newcastle till final i ligacupenl, eller att göra mål för att hjälpa till att besegra PSG i Champions League?
Det är svårt att säga - förmodligen PSG-målet, eftersom det var i Champions League. det var en himmelsk kväll. Förhoppningsvis får jag spela i den igen - man vet aldrig, fotboll är ett märkligt spel - men jag skulle aldrig kunna uppleva det igen. Jag hoppas att PSG-matchen blir som Newcastle mot Barcelona [1997], där folk fortfarande pratar om den kvällen om 15 eller 20 år. Och i allmänhet, bara att gå ut, höra hymnen, känna atmosfären... Jag minns att jag såg Champions League på tv och att jag var bollpojke i Europa LeagueLeague. Tyvärr fungerade inte resten av kampanjen inte riktigt ut, men för oss var upplevelsen av att vara med var helt otrolig. Fotboll handlar om att minnen och det är ett minne jag kommer att ha för resten av mitt liv.
Du var skadad inför bortamatchen matchen i Paris.Iär det sant att du såg den på en lokal pub bredvid din gamla gymnasium skola?
Ja - jag, min bror och mina kompisar. Människorna där inne är människor jag har känt sedanJag var fem eller sex - människor som tittade på mig på North Shields Juniors och sedan såg mig gå till Newcastle - så jag får inte mycket besvär. Alla vill att Newcastle ska vinna. Det var roligt: folk på puben FaceTimade kompisar som var i Paris. Malcolm Macdonald tittar på matcher där ibland också, så man får lyssna på hans historier. Det är sällan jag får vara ett fan. Mina och min brors toppar hänger också på väggen i puben, så det är som ett hem hemifrån.
En annan berömds Geordie, Sam Fender, gick till din skola. Hanär något äldre än du - kommer du ihåg honom?
Nej, men man hör talas om folk som var riktigt begåvade och han var en av dem. Vi pratar faktiskt ganska regelbundet nu. Det är lätt att bli uppslukad av fotbollsvärlden, så det är kul att höra hans historier. Jag älskar hans musik och den spelas på träningsanläggningen hela tiden.
Gick du på hans spelningar på St James Park förra sommaren?
Ja, det gjorde jag, de var otroliga. Det var kulmen på ett fantastiskt år. Han hade släppt två album som var enorma och vi hade haft en otrolig säsong - det kändes som om hela Newcastle var på plats under de två dagarna. Jag åkte med min familj; det var perfekt timing efter säsongens slut. Det var första gången jag någonsin drack en pint med min pappa.
Du hade en Sliding Doors ögonblick 2019 när, efter att ha blivit för att bli uttagen till England vid vid 21 års ålder 21 år, drabbades du av en allvarlig knäskada i West Ham. Declan Rice spelade i den matchenoch dagar senare blev han uttagen av Gareth Southgate för första gången. Tänker du mycket på det?
Dec är en toppspelare och någon annan som jag pratar mycket med. Han har gått vidare till att göra fantastiska saker. jag ser inte tillbaka med någon ånger; jag försökte tackla någon den dagen och det är så världen fungerar. Jag kom hem den kvällen och tänkte bara: "Usch" - allt går bra, och sedan känns det som om världen har gått under. Det är roligt: från det stadiet, allt Declan gjorde gick whoosh - alla i West Ham älskade honom - när jag sedan kom tillbaka hade klubben det kämpigt. Det gjordes lite av det [Rice vs Longstaff], men vi såg det aldrig på det sättet. Vi är lite olika spelare när det gäller positioner, så det var mer media som försökte bygga upp det. Dec är en riktigt trevlig kille, så när någon som är så trevlig gör så bra ifrån sig känner man inget annat än lycka för dem. Jag är på min egen resa nu, men hans första kampanj i Champions League var samma säsong som min och han är i ett fantastiskt lag som Arsenal medan jag är i en toppklubb i Newcastle. Förhoppningsvis kommer vi båda att fortsätta göra bra ifrån oss.
När du kom tillbaka från skadan hade Rafa Benitez försvunnit. Kände du tyngden av ansvar, som lagets unga hoppoch en lokal kille?
Till en viss grad. Under Rafa var allt bra, men sedan skadade jag knät. Jag var inte säker på om jag var redo att komma tillbaka och spela, men med en ny manager [Steve Bruce] kände jag att jag behövde det. Du kunde känna negativiteten sippra in - det låter illa, men jag måste vara ärlig. Om du spelar spelar och laget inte fungerarnning, är det lättare att gå efter en kille från North Shields än det är att gå efter en kille från Spanien eller var som helst. Det var en konstig tid, och irriterande, för du visste att det fanns mycket mer där. Ur min synvinkel, om man tog bort de två åren som följde Rafa och snabbspolade fram till den härmanager nu, känner jag mig som om vissa människorsåsikter om mig skulle kanske vara högre. Det kan vara fläckad av de två och ett halvt åren. Nu, med den nya managern, har det handlat om att försöka ändra folks åsikter om mig.
Vad är det med Eddie Howe som får fram det bästa ur dig?
Han tror bara på mig mer än någon annan någonsin har gjort. Jag tror att han tror mer på mig än vad jag tror på mig själv. Jag har inte haft någon som han på mycket, mycket länge. När jag dras in på hans kontor tänker jag först: "Åh nej, vad kommer att hända här? Sedan kommer jag ut och känner mig som en miljon dollar. Han bygger upp dig och du tänker: "Jag är mer än tillräckligt bra - jag har spelat mycket bra på den här nivån". Han har också en märklig förmåga att säga något, och ett par veckor senare händer det. Han kan säga: "Vi måste jobba på att spela mot 10 spelare", och sedan på lördagen blir någon utvisad. Han kunde säga vad som helst och jag skulle göra det åt honom. Han har hjälpt mig att förändra min karriär på ett så positivt sätt. Jag älskar att komma hit varje dag. Jag älskar att arbeta med honom och hans tränarstab. Det känns som om de alltid har haft mitt bästa för ögonen; det finns mycket mer att hämta hos mig och jag tror att de bara vill få ut det ur mig. Nästa steg är att göra fler mål, vara mer kreativ och vara mer av en ledare. Man kan se att det händer lite mer i år.
Du har spelat under tre mycket olika tränare, alla stora karaktärer inom fotbollen. Vad har du tagit med dig från var och en?
Rafa var fantastisk för mig: en person som talade om fotboll hela tiden. Oavsett om du gick i korridorerna på träningsanläggningen på träningsanläggningen, åt lunch eller gick av planen, försökte han alltid coacha dig. Man tror att man vet vad fotboll är, men när man pratar med honom förstår man att det är så mycket mer än så. Hans defensiva block - om du var en halv centimeter stoppade han träningen och sa: "Du måste göra så här." Steve Bruce handlade mer om att försöka vara en man-manager och få spelarna motiverade att spela. Om folk håller med eller inte om hur han gjorde det, det är inte upp till mig att säga. Han var mycket annorlunda än de andra två. Rafa och Eddie vill verkligen coacha dig, medan Steve var en manager: han han tog ut laget och så var det med det. När man jobbar under Rafa tror man att man vet en hel del om spelet spelet - sedan kommer Eddie in och hans uppmärksamhettill detaljer är inte av denna värld. Vi är mer högpressande och aggressiva. Folk kommer inte att inser det, men vi har många olika spelmönster vi har sju olika typer av inlägg! Om jag var en blivande tränare nu skulle jag försöka kopiera Eddie varje dag.
I Burnley gjorde Howe gjordesina spelare att valla får påen lag bonding resa. Har han haft dig göraing några ovanliga övningar som det?
[Skrattar] Nej, inget av det än. Jag hörde det på en podcast och frågade honom om det - han var som, "Ah, jag kan bara inte bli av med den här historien." Hans assistent, Jason Tindall, är väldigt bra på att hålla ihop alla. Jag har varit involverad i lag där killarna spelar, går hem och det är det, men här är det raka motsatsen. Killarna är här till sent och vi sitter bara i matsalen i matsalen och pratar om livet. Jag tror attför de flesta av oss kommer det här att vara det team vi vi pratar om när vi går i pension.
Du var lagkapten i ligacupen på Old Trafford den här säsongen och Newcastle slog Manchester United 3-0. Det kan inte bli mycket bättre än så, eller hur?
Nej, det gör det inte. Jag trodde inte heller att det skulle hända. Miguel Almiron och Bruno Guimaraes var i omklädningsrummet och sa: "Åh, vem är kapten?" Jag sa: "Jag vet inte - förmodligen Dummy [Paul Dummett]." När vår materialförvaltare gav mig bindeln kastade jag den till Dummy och han sa: "Vad gör du?" Jag tänkte: "Var det till mig? Åh, okej." Det var verkligen speciellt - ett ögonblick som jag kommer att se tillbaka på och en match som jag aldrig kommer att glömma. Det som gör det ännu mer speciellt är att vi vann med 3-0 och jag spelade tillsammans med Matty Ritchie, anledningen till att jag var i den positionen. Jag minns att jag gav managern en stor kram och bara sa "Tack" efter matchen. Han sa: "Tacka inte mig mig - du har förtjänat det." Jag måste få min topp från den matchen inramad. Jag har armbindeln, men min fru tvättade tröjan och gjorde de vita ränderna gröna! Det är ordnat nu: tillbaka till svart och vitt. Jacob Murphy och Matty Ritchie sa att de borde ge mig en armbindel varje match - inte ens för att vara kapten, utan bara för att sätta på mig armbindeln och låtsas - för det är det mest fokuserade jag har varit.
Det var ironiskt att du kaptend Newcastle på Old Trafford, efter att ha kopplats ihop med a £50mmiljoner flytt dit 2019 när Ole Gunnar Solskjaer var ansvarig...
Jag är övertygad om att allt händer av en anledning och jag kände likadant den kvällen, när jag gick ut och såg mig omkring. Om den flyttenhade hänt, skulle jag aldrig ha varit med om Newcastles newcastle, jag skulle aldrig ha träffat den här manager och jag hade aldrig kunnat vara kapten för klubben. Det finns så många saker jag inte skulle ha kunnat göra. Jag är glad att det inte blev så i slutändan, för det jag har uppnått under de senaste två åren - göra mål i en semifinal i Ligacupen, få spela i en cupfinal, spela i Champions League - har varit saker som jag aldrig trodde skulle hända när jag spelade för Newcastle. När Manchester United-grejen kom var jag fortfarande så ung. Jag skulle förmodligen hantera det annorlunda nu och inte låta mig fångas av varje liten sak som händer med det. Jag var var på väg tillbaka från min knäskada vid den tiden, och försökte komma i form för att bevisa att jag fortfarande kunde spela. Folk pratar om dig och har byggt upp dig så mycket att uppfattningen är: "Nu är du som Lionel Messi". Alla förväntade sig för mycket. Under tiden var jag på gymmet och tänkte, "Jag kan inte ens göra en knäböj med ett ben". Det var så mycket på gång, men inget av Manchester United-grejer kom till frukten och jag tycktes gå från upp här till ner där.
Hur nära var flytten?
Ärligt talat är jag inte 100 procent säker. Vid den tiden hade Rafa lämnat, och jag är den första att säga att så fort jag såg Rafa gå tänkte jag: "Åh, han har just gett mig en chans - han kände mig" mig". Sedan kommer den nya chefen in och direkt direkt får du en känsla för människor, och jag kunde liksom säga att vi skulle stöta på huvuden. Sedan sa klubben: "Vi vill ha 50 miljoner pund för dig" och man tänker: "Det är för att de har förlorat Rafa". Sedan sa de: "Vi ska ge dig ett nytt kontrakt", men de gav mig aldrig något nytt kontrakt. Det spelar lite med ens huvud, och jag tyckte bara att det var väldigt respektlöst. Mitt kontrakt höll på att löpa ut och man tänker, "Ah, jag kommer förmodligen inte att vara här längre" - sedan sker övertagandet, den nya managern kommer in och du tänker: "Åh s**t, jag har bara ett år kvar på mitt kontrakt och nu vill jag verkligen stanna här! Men det är glömt. Jag älskar att komma hit varje dag nu och hoppas att jag kan vara här ett tag.
Om du spelade för Newcastle ända upp i mitten av 30-årsåldern skulle du kunna nå Jimmy Lawrences klubbrekord på 496 Framträdanden för Magpies. Hur får det dig att känna dig?
Lawrences nummer hänger på väggen här på träningsanläggningen. Jag minns att jag gick in en morgon och tänkte, inte nödvändigtvis den toppen, men topp 10: "Är det möjligt att uppnå? Jag sitter här nu, tittar på det och tänker: "Om allt går bra, om vi tar det lugnt med skador, så är det något som kan vara möjligt att uppnå". Det skulle vara fantastiskt. Man måste spela bra och förtjäna att vara i klubben, men om jag kan fortsätta att spela bra, försöka göra mål och vara så nyttig som möjligt i laget, så finns det ingen anledning varför jag inte kan vara här under en mycket lång tid. Oavsett vilken vilken siffra jag än hamnar på är det en bonus. Jag har alltid sagt, sedan jag var liten, att jag ville spela en match - och jag spelade den matchen. Alla andra är bara en enorm bonus.
Att konsekvent spela för klubben i Europa skulle få digr siffror upp. Hur har du tyckt att hoppet i volymen av matcher den här säsongen?
I början spelade vi mot Milan och sedan mot Sheffield United efter det. Det var som: "Ah, det är bra, det här, jag mår inte så dåligt". Det är när man måste göra det igen nästa vecka, sedan spela i ligacupen, sedan blir några killar skadade och folk börjar säga: "Åh, de ser trötta ut", då tänker förmodligen några spelare: "Åh, jag är trött" - de hör det här och det får förmodligen dem att känna sig lite sämre. Det gör att du har ännu mer respekt för topplagen; det faktum att de gör det varje år och att de fortfarande är enastående. De har gjort det förut, så de är vana vid det, men den respekt man har för de spelarna är otrolig. Vi har erfarenheten nu: vi vet hur det kommer att vara. Nu vill vi vara tillbaka i de situationerna för att visa att vi kan göra det bättre nästa gång. Förhoppningsvis det är bättre skademässigt och vi kan rotera en aning mer, men jag har verkligen njutit av det. Alla spelare är likadana: de vill hellre spela matcher än träna. Det har varit svårt, men en bra inlärningskurva som vi förhoppningsvis kan ha nytta av i framtiden.
Med tanke på din familjs ishockeybakgrund,är drömscenariot att så småningom se ut din karriär i en av MLS' Kanadensiska klubbar?
Åh, en miljon procent. Det är roligt faktiskt: den chefen för Toronto, John Herdman, var här inte länge sedan. Jag träffade honom och pratade sedan med [f.d. sportchefen] Dan Ashworth, säger, "Bara så att du vet, jag vill spela för Toronto innan jag går i pension - två, tre år i Toronto snälla." I en idealisk värld är det så det kommer att sluta. Det är där jag vill pensionera mig, så kanske det kan hända, men förhoppningsvis har jag gott om år kvar i mig här.

Medsols från nedan Rafa: all fotboll, hela tiden; lillebror Matty visade sig för Magpies också; att säkraen final på Wembley; Donnarumma är bara skräp, verkligen...

"folk pratar fortfarande
om newcastle VS
barça - jag hoppas att vår
psg-vinst är densamma"

FourFourTwo April 202457

58 April 2024FyrarTwo

"Eddie tror på mig
mer än jag tror på
mig själv. Det har jag inte haft
det på länge"

Medurs från nedan Att göra mål har varit på agendan; Longstaff fick trots allt leda United på Old Trafford; "Fortsätt springa!"; Hur gör han det...?

FourFourTwo April 202421