beleiring       bastogne

OF

I en av de kaldeste vintrene noensinne gjorde de tyske styrkene et desperat siste terningkast for å drive de allierte tilbake. Avskåret og omringet av fienden holdt én by og dens forsvarere stand i over en uke

ord MARTIN KING

Martin King er en halvpensjonert britisk universitetslektor og forfatter som har bodd i Belgia i over 40 år. Han har tilbrakt tid sammen med amerikanske og tyske veteraner fra andre verdenskrig som kjempet i Bastogne, og har skrevet mye om emnet i bøker som Tigrene fra Bastogne, Searching for Augusta, The Battle of the Bulge og Ørnene i Bastogne.

Menn fra B-kompaniet, 101. ingeniørkompani, kommer ut etter å ha holdt en stilling i skogen hele natten mot et tysk motangrep nær Wiltz, Luxembourg, 14. januar 1945

W  a amerikanske og tyske styrker tørnet sammen i den belgiske byen Bastogne vinteren 1944-45 under de mest umenneskelig kalde forhold, led begge sider store tap. Kampen var en bitter kamp, en desperat utmattelses- og desimeringskamp, men båndene som ble knyttet mellom lokalbefolkningen og de amerikanske soldatene som hadde fått i oppdrag å stanse tyskerne i disse skjebnesvangre dagene, minnes fortsatt hvert år den dag i dag.
I motsetning til hva som har blitt hevdet, var det egentlig aldri noen betydelig fare for at de tyske styrkene faktisk skulle erobre Bastogne. Til å begynne med var det ikke engang et tysk mål, men etter hvert som situasjonen forverret seg, ble det nettopp det.
Sjefen for 5. panserarmé, general Hasso von Manteuffel, ledet en av de tre tyske arméene som gikk til angrep vestover kl. 05.30 den 16. desember. Han var en erfaren taktiker som hadde lært noe av håndverket sitt mens han tjenestegjorde under general Erwin Rommel i Deutsches Afrika Korps (DAK) i Nord-Afrika. Manteuffel var i første omgang mer interessert i den belgisk-tysktalende byen Saint Vith nordøst for Bastogne, som fortsatt hadde 14 fungerende jernbaneforbindelser til Riket.
Det primære målet for 5. panserarmé var å slå til mot vest, krysse elven Meuse og sette kursen mot Antwerpen før de allierte kunne forsterke og hindre deres fremrykning. Når det er sagt, hadde både Oberkommando der Wehrmacht (OKW) og Supreme Headquarters Allied Expeditionary Force (SHAEF) erkjent Bastognes strategiske betydning, fordi byen ligger på et høyt platå der syv veier møtes.
Man kan med rette si at Manteuffels 5. hadde det mest gunstige terrenget, en serie bølgende åser med beitemark og beplantet skog, som var mest gunstig for stridsvogn- og troppemanøvrer. Han hadde dessuten studert kart over området, kjente topografien til fingerspissene og innså at Bastogne var en by som måtte holdes i sjakk for å bevare forsyningslinjene østover, men som ikke nødvendigvis måtte erobres. Senere skulle det vise seg at noen av hans underordnede hadde andre tanker om saken.
Mens de allierte forberedte seg på å sitte vinteren ut i den 138 kilometer lange "Honeymoon"-sektoren, hadde det i slutten av november og begynnelsen av desember vært mange tegn på at de tyske styrkene var i ferd med å bryte ut vestover, men disse ble rett og slett ignorert. General Omar Bradley var så avvisende til rapportene fra Bletchley Park at han ofte glemte, bevisst eller ubevisst, å dele informasjonen med sine underordnede. Så kom det rapporter fra den luxembourgsk-tyske grensen om opphopning av fiendtlige tropper, der to tyske soldater som hadde blitt tatt til fange av 28. infanteridivisjon, avslørte omfanget av opphopningen. De to krigsfangene ble behørig ført til Bradleys hovedkvarter, men igjen la han etterretningen på hyllen: "Tyskerne vet at vi kommer til å angripe dem, så de bygger opp forsvarsverkene sine."
Værmeldingen fra Londons meteorologiske kontor for Sør-Belgia for 18. desember sa at dagen ville begynne med tett tåke og tidvis lette snøbyger, kombinert med en mild nordøstlig vind. Den forventede temperaturen var -11 grader Celsius (12 Fahrenheit). Ardennene er alltid dekket av tåke gjennom vinteren, men det snødde ikke da de første amerikanske forsterkningene begynte å ankomme Bastogne, og det skulle gå noen dager før snøen la seg. Fra begynnelsen av desember 1944 til slutten av januar 1945 skulle Bastogne oppleve en av de kaldeste vintrene som noensinne var registrert.
Byen var offisielt blitt befridd av de allierte den 10. september 1944, og fra da av var den garnisonert av soldater fra 28. infanteridivisjon, som var en del av VIII. korps, under ledelse av den meget dyktige general Troy Middleton.
Den 18. desember møtte oberst Roberts, som hadde kommandoen over 10. panserdivisjon (tigerdivisjon), Middleton i hovedkvarteret til VIII. korps, som tidligere var Heintz' belgiske kaserne i Bastogne. Middleton hadde vært svært opptatt de første dagene med å organisere forsvaret i øst langs grensen mellom Luxembourg og Tyskland med de magre styrkene han hadde til rådighet for å motstå den tyske tsunamien. Han var utvilsomt et taktisk geni, og han hadde en presis oppfatning av at Manteuffels 5. panserarmé rykket frem mot Bastogne fra nord, nordøst og øst på hovedinnfartsårene til byen. Manteuffel skulle senere bemerke: "Drivkraften gikk tapt i løpet av de første 48 timene."
Ludwig Lindemann fra 26. Volksgrenadier-Division (VGD) sa: "Ved middagstid den 18. desember 1944 overga amerikanerne seg, og vi tok 16 offiserer og 365 mann til fange. Sju stridsvogner ble ødelagt, og mye krigsmateriell ble erobret. Denne aksjonen åpnet veien til Bastogne. Men det som begynte som en militær suksess, skulle ende i blodige strømmer."
Ved ankomsten til Bastogne den 18. desember ble 10. panserdivisjons Combat Command B (CCB) delt inn i tre lag. Team Cherry, som ledet kolonnen under kommando av oberstløytnant Henry T. Cherry Jnr, fikk ordre om å gå nordøstover til Longvilly for å dekke den nordøstlige innmarsjen. Team O'Hara, under ledelse av oberstløytnant James "Smiling Jim" O'Hara, ble tildelt en sektor langs veien Bastogne-Wiltz for å forberede et angrep fra øst. Team Desobry, under ledelse av den unge, spinkle major William Desobry, som var sjef for 20. pansrede infanteribataljon, ble sendt til Noville, omtrent seks kilometer nord for Bastogne. Formålet med CCB var å etablere defensive sperrestillinger for å hindre fiendens fremrykkende styrker i å erobre denne viktige byen, med spesifikke instruksjoner fra Middleton om å "holde for enhver pris". Det var en ganske vid omkrets, men det viktigste på dette tidspunktet var å vinne tid. I mellomtiden hadde det skjedd ting i sør.
Artillerisjefen, brigadegeneral Anthony C. McAuliffe, som i generalmajor Maxwell D. Taylors fravær hadde fått ansvaret for 101 Luftbårne divisjon, hadde fått en telefon fra general Matthew B. Ridgway i XVIII luftbårne korps, som beordret ham til å gjøre seg klar til umiddelbar avreise for å slutte seg til Middleton i Ardennene. Den 101. luftbårne divisjon skulle dra så tidlig som mulig den 18. desember.
Ralph K. Manley fra 501. fallskjerminfanteriregiment (PIR) i 101. luftbårne divisjon husket kappløpet tilbake til fronten: "Jeg var i Paris på 24-timers pass rett etter at vi hadde kommet tilbake fra Holland, da en høyttaler kunngjorde: 'Meld dere til enhetene deres umiddelbart' Så vi returnerte fra Paris tilbake til enheten vår og tok straks på oss det vi hadde av klær. Jeg hadde fortsatt på meg klasse A, selvfølgelig, fordi jeg hadde vært i Paris, og vi lastet på lastebiler fra havnebataljonen, uten overfrakker og uten overtrekkssko - disse semitruckene som hadde fire fot [1,2 meter] sidevegger og åpent tak - og vi satte kursen mot Ardennene. Og ved null grader kan du forestille deg [hvordan det var] å kjøre dit i lastebiler under åpen himmel, satt inn som kveg, kan du si, på lastebiler som ikke var tildekket. Det var det vi kjørte til Bastogne på. Når vi kom dit, var det selvfølgelig bare å stige av og gå opp veien til byen, til fots. Vi hadde med oss rifler, håndgranater, panservernminer og slike ting, og hver sprenglegeme hadde 11 kilo C-ammunisjon."
Krigens tåke
De tyske troppene på vei mot Bastogne var ikke så godt forsynt som tidligere antatt, og de var ikke alle erfarne veteraner. Volksgrenadier-divisjonene var først blitt satt opp høsten 1944, og ble i ettertid ansett som "under gjennomsnittet" av den tyske overkommandoen. Ikke en eneste Volksgrenadier-divisjon i vest ble ansett for å være i stand til selvstendig å sette i gang et langvarig, altomfattende angrep. De var hemmet av mangel på mobilitet og utstyr, og mange av de nyopprettede divisjonene hadde ikke engang fått grunnleggende trening. De var rett og slett ikke i stand til å gjøre jobben.
De amerikanske styrkene som fikk i oppgave å forsvarebastogne, derimot, var for det meste erfarne veteraner. Mens 10. panserdivisjon hadde opplevd voldsomme kamper som en del av general George Pattons 3. armé rundt Metz, hadde 101. luftbårne gjort seg fortjent til sine faner i Normandie og Nederland. Utsiktene til å møte 101. luftbårne divisjon vakte bestyrtelse hos general von Lüttwitz, sjef for det tyske 47. panserkorps, som skrev: "Vi hadde snappet opp en radiomelding om at 101. luftbårne divisjon var beordret til Bastogne i en rask, motorisert marsj. Jeg hørte selv denne meldingen og forsøkte å komme meg inn i Bastogne før den 101. luftbårne divisjon kom dit."
En annen markant forskjell mellom de to motstanderne var at de tyske enhetene i felten sjelden opererte selvstendig under regimentsnivå; de trengte ordre. Dette var i stor grad antitesen til den amerikanske hæren, som kunne ta initiativ og handle på sparket helt ned på troppsnivå.
Da det tyske angrepet startet under lave skyer og virvlende tåke, var landskapet fortsatt innhyllet i mørke. Fra den tysk-luxemburgske grensen i øst rykket 26. VGD frem på venstre flanke og 2. panserdivisjon på høyre; den beryktede, men sterkt reduserte Panzer-Lehr skulle følge i deres kjølvann kl. 06.00. De ble uunngåelig forsinket av veier som var blitt ufremkommelige og oversvømt av gjørme, noe som førte til forsinkelser i 5. armés tidsplan.
En annen årsak til forsinkelsene var blokkeringstaktikken til de amerikanske enhetene i øst. Disse soldatene var først og fremst fra 28. infanteridivisjon, Pennsylvania National Guard, som befant seg rett i veien for det tyske angrepet. Til tross for at de hadde blitt redusert med 80 prosent i det foregående slaget om Hürtgen-skogen, støttet av elementer fra 9. panserdivisjon, skaffet deres modige forsinkelsestaktikk og standhaftige forsvarslinjer de amerikanske styrkene uvurderlig tid til å få tropper og panser inn i Bastogne, men igjen var det Middletons raske tenkning og bemerkelsesverdige forståelse av den strategiske situasjonen som bidro til å beskytte byen.
Desperat forsvar
De gode vennene Private First Class William F. Greenplate og Private First Class Joel W. Rauls, begge tilknyttet 9. panserdivisjon, hadde allerede opplevd harde kamper da de forsøkte å slå tilbake bølgene av tyskere. Da situasjonen forverret seg, bestemte de seg for å stikke av. Greenplate snakket aldri om opplevelsene sine i Bastogne, før han en dag sa til datteren Virginia: "Jeg overlevde krigen, men det var det å være gift som nesten tok livet av meg. Da jeg trakk meg tilbake til Bastogne, kom jeg ved et uhell til å sette gifteringen min fast i et piggtrådgjerde. Radiomannen var rett bak meg og skar meg løs, men han glemte å holde spenningen i gjerdet, så det knakk tilbake og holdt på å rive av meg fingeren."
Da det amerikanske forsvaret i øst begynte å gå i oppløsning og falle tilbake, hadde forsterkninger allerede ankommet Bastogne. Den første tyske granaten slo ned utenfor byens Peterskirke tidlig på ettermiddagen den 18. desember.
Støttet av amerikanske artillerienheter og fallskjermjegere holdt 10. pansertropp stand i noen dager mot vedvarende tyske angrep, før de gradvis begynte å trekke seg tilbake mot Bastogne. Været spilte en viktig rolle også her. Noen soldater ved fronten observerte at den iskalde tåken var utrolig tett og begrenset sikten sterkt. Dette såkalte "Hitler-været" var faktisk til de alliertes fordel, for til tross for at de ikke kunne bruke sin overlegne luftmakt, var de angripende tyskerne aldri helt sikre på størrelsen på motstanderens styrker, og vice versa. Veiene i øst ble raskt overbelastet på grunn av den endeløse strømmen av amerikanske etternølere fra 9. panserdivisjons Combat Command Reserve (CCR) og 28. infanteridivisjon som falt tilbake vestover. Disse mennene ble satt sammen til en forsvarsreserve som fikk det illevarslende navnet Team SNAFU.
fallskjermjegere fra 101st Airborne fra A-kompaniet, 1. bataljon, 506. bataljon, under ledelse av oberstløytnant James L. LaPrade, ble beordret opp til Noville for å gi støtte til Team Desobry. Da LaPrade ankom 20. panserinfanteribataljons kommandoplass klokken 11.30 den 19. desember, oppsto det en voldsom krangel mellom ham og major Desobry om hvem som skulle ha den overordnede kommandoen. Det eneste Desobry og LaPrade kunne enes om, var at dette skipet ikke trengte mer enn én kaptein, så siden LaPrade var den eldste av de to, tok han på seg oppdraget.
Denne detaljen skulle snart bli overflødig, for senere samme dag slo en tysk granat ned i gaten rett utenfor Team Desobrys kommandopost i Noville. Eksplosjonen drepte LaPrade, og Desobry, som befant seg i samme rom, ble pepret med hvitglødende splinter. Til tross for de alvorlige sårene, og med det ene øyet hvilende på det blodige kinnet, ble Desobry ført til Roberts' hovedkvarter i Bastogne for å rapportere om situasjonen i Noville. Roberts ble sjokkert over den unge majorens blodige ansikt og ga ham straks ordre om å rapportere umiddelbart til 101. luftbårne divisjons sanitetsanlegg nordvest for Bastogne, ved Barriere-Hinck. Det var en skjebnesvanger beslutning, for senere samme kveld ble anlegget inntatt av elementer fra den tyske 116. panserdivisjon "Windhund" (Greyhound), som var en sammenslåing av 116. pansergrenaderdivisjon, som hadde blitt maltraktert ved Stalingrad, og en reservedivisjon som hadde vært stasjonert i det okkuperte Frankrike.
De dårlige forholdene fortsatte å sette sine spor mens kampene raste videre. Sersjant Paul Bebout, 1. bataljon, 501. fallskjerminfanteriregiment (PIR), 101. luftbårne divisjon, forteller: "Da jeg ankom Bastogne, var tåken så tykk at du nesten ikke kunne se noe foran deg. Først regnet det, men så begynte det å snø, og jeg tror vi fikk mellom fem og ti centimeter. Det eneste stedet å gå var skytterhullet. Vi hadde ingenting med oss, ingen varme vinterklær og ikke nok våpen, så vi hadde ikke noe valg på den tiden - vi måtte bomme disse tingene fra gutta som falt tilbake."
Den 20. desember begynte tysk artilleri å regne ned over Team O'Haras stilling ved Wardin, omtrent tre kilometer øst for Bastogne. Dagen før hadde det vært et voldsomt løpeslag, og tåken hadde effektivt skjult alle observasjonsmuligheter. O'Haras menn fryktet at et infanteriangrep var nært forestående, og slo til med alle kanoner og bombekastere de kunne få tak i. Den støttende 2. bataljon, 327. gliderinfanteri i Marvie (nesten like ved Wardin) begynte også å motta konsentrert fiendtlig artilleriild, og de hadde hørt den dumpe buldringen fra fiendtlige stridsvogner som nærmet seg. Mens Team O'Hara forsøkte å holde stand mot strømmen av tyske tropper og kjøretøy på vei vestover, klarte ikke Team Cherry lenger å hindre fienden. Det var på tide å trekke seg tilbake til tryggere stillinger nærmere Bastogne. Team Hustead (tidligere Team Desobry) løp spissrotgang på vei tilbake til Bastogne.
Samme dag fikk McAuliffe offisielt kommandoen over alle de amerikanske styrkene i og rundt Bastogne. Hans siste møte med Middleton fant sted i sistnevntes nyopprettede hovedkvarter for VIII. korps i Neufchateau. De diskuterte den aktuelle situasjonen inngående, før Middleton avsluttet møtet med en alvorlig advarsel til McAuliffe: "Ikke la deg omringe, Tony."
Omtrent 11 000 luftbårne tropper og hjelpestyrker hadde nådd frem til Bastogne. Dette var omtrent like mange som de tyske troppene som angrep.
Befolkningen i Bastogne var en spesiell rase. De var utholdende, sjenerøse og stoiske, og de var ikke fremmede for konflikter. Omtrent to tredjedeler av Bastognes innbyggere hadde flyktet fra byen allerede før den første tyske bomben hadde falt. Med en befolkning på rundt 9000 mennesker valgte de en underjordisk tilværelse i private og felles kjellere under byen kjellere under byen. En av disse kjellerne lå under Notre-Dame-skolen, noen hundre meter opp i gaten fra kirken. Under artilleriutvekslingene ble den et tilfluktssted for mer enn 600 sivile og rundt 50 nonner.
Da bomber og øredøvende eksplosjoner eksploderte i umiddelbar nærhet, ristet skyer av kvelende støv løs fra de eldgamle takbjelkene og gjorde den dårlige luften i kjelleren nesten umulig å puste inn. Vann- og elektrisitetsforsyningen var frakoblet, og det store underjordiske rommet var bare opplyst av sparsomme stearinlys og de få, smale lysglimtene som av og til trengte inn i mørket under.
De uopphørlige skrikene fra panikkslagne barn blandet seg med de såredes og døendes forpinte jamring og stønn, og skapte en kakofoni som ville ha satt selv den mest robuste observatør på prøve.
En av de midlertidige beboerne var den unge sykepleieren Augusta Chiwy, som hadde kommet hjem til Bastogne den 16. desember for å feire jul med faren og tanten sin. Som yrket hennes krevde, meldte hun seg frivillig til å hjelpe til med å pleie de innesperrede i kjelleren under Notre-Dame-skolen. Senere meldte hun seg frivillig til å hjelpe til med å ta seg av sårede soldater under ledelse av lege John "Jack" Prior fra 20. pansrede infanteribataljon.
Etter hvert som området rundt Bastogne begynte å trekke seg sammen, inntok de amerikanske soldatene og den lokale sivilbefolkningen en beleiringsmentalitet. Værmeldingen for Sør-Belgia fra Londons meteorologiske kontor for onsdag 20. desember meldte om vedvarende tåke, og det var ventet kraftige snøbyger i høyden. Det skulle forbli overskyet, overskyet og med en mild nordøstlig vind, men det var ikke noe mildt over temperaturen, som var ventet å falle til under -15 Celsius (fem Fahrenheit).
Ralph K. Manley, som befant seg i utkanten av byen for å forsvare den, husker de forræderske forholdene: "Jeg var ute på kanten, i et skytterhull. Bakken var frossen. Vi uskadeliggjorde noen stridsvogner som kom gjennom med bazookaen, men de kom veldig nær. Ofte var man kanskje to i et skytterhull, men i dette tilfellet var det bare én, fordi bakken var så vanskelig å grave i, i hvert fall på overflaten på grunn av snøen. Dessuten ville man ikke avsløre posisjonen sin."
21. desember var Bastogne omringet, men det la ingen demper på forsvarernes kampvilje. Utenfor byen, i hastig gravde skyttergraver og skyttergraver, trakk skjelvende soldater som var desperate etter å holde den bedøvende kulden unna, opp tepper som de sivile hadde donert. Noen artillerienheter rapporterte at de hadde brukt opp sine siste granater, og at det var faretruende lite ammunisjon og medisinske forsyninger igjen.
Fenrik Everett "Red" Andrews fra 377. fallskjermartilleribataljon var farlig nær ved å bli drept i skytterhullet sitt: "Jeg har rekorden for den korteste tiden jeg har tilbrakt som fremskutt observatør noensinne. Jeg kikket opp over skytterhullet for å se om vi traff målene, og før jeg visste ordet av det, holdt jeg blodet fra munnen i hendene mine og prøvde å få det tilbake. Jeg trodde jeg skulle dø. Jeg var 22 år gammel."
Dagen etter, 22. desember, mottok McAuliffe et dristig kapitulasjonsultimatum fra tyskerne. Rundt kl. 11.30 dukket fire tyskere ut av tåken på Arlon Road sørøst for Bastogne for å presentere en bløff. Da McAuliffe fikk overlevert ultimatumet, ble han først forvirret: "Vil de overgi seg?" Oberstløytnant Ned Moore, divisjonens fungerende stabssjef, forklarte hva fienden mente: "Nei, sir, de vil at vi skal overgi oss." Da McAuliffe hørte det, lo han høyt og sa: "Skal vi overgi oss? Å, helt sprøtt." Han tenkte over forespørselen et øyeblikk, og sa så: "Vel, jeg vet ikke hva jeg skal si til dem." Han henvendte seg til staben sin og spurte hva de mente. Oberstløytnant Harry Kinnard, G-3, tok ordet: "Den første kommentaren din er vanskelig å slå."
McAuliffe svarte: "Hva mener du?"
"Sir, du sa: 'Nuts'." Svarte Kinnard.
Alle de tilstedeværende medarbeiderne applauderte begeistret. Deretter skrev McAuliffe nøye ned svaret sitt: "Til den tyske kommandanten: Nuts! Den amerikanske kommandanten."
Det ble en av de mest berømte replikkene i militærhistorien, og den dag i dag minnes den hvert år i Bastogne under "Nuts"-helgen.
Holder linjen
Den 23. desember skulle bli en skjellsettende dag i beleiringens historie, da himmelen over Bastogne endelig klarnet opp. Midt på formiddagen hadde amerikanske Pathfinders hoppet i fallskjerm fra to C-47-fly for å markere landingssonene (LZ) og droppsonene (DZ). Operasjonen fikk kodenavnet Operation Repulse, og var en av krigens mest presise luftlandsettinger av forsyninger. C-47-flyene ble etterfulgt av jagerfly som kom susende inn fra den asurblå himmelen for å bombardere Manteuffels panservogner, lastebiler og stormkanoner med kuler, napalm og høyeksplosiver, og sporene deres i nysnøen gjorde dem til lette mål. Dagen etter, julaften, ble ytterligere 217 tonn (240 tonn) forsyninger sluppet ned.
Den 24. desember var forsvarslinjen 20 kilometer i omkrets. I Bastogne var gatene praktisk talt folketomme. Lukten av ulmende glør blandet seg med stanken av forråtnende lik som lå stablet utenfor de amerikanske hjelpestasjonene. Et sted på Rue Neufchateau, en av de syv veiene som fører ut fra hovedtorget, ble Bing Crosbys White Christmas hånlig på en rekvirert grammofon. Byen hadde nådd sitt lavpunkt, men kampene fortsatte nesten med uforminsket styrke. I den 20 Pansrede infanteribataljon Hjelpestasjon brukte kirurgen Jack Prior femstjerners konjakk til å desinfisere sår, og hans to frivillige belgiske sykepleiere hadde badet i champagne fordi det ikke fantes rennende vann.
Tidlig første juledag innledet tyskerne en ny offensiv. Landsbyen Champs, den ytterste utposten til 101., som lå nordvest for Bastogne, ble ansett som et førsteklasses mål for dette juleangrepet. Generalmajor Heinz Kokott, sjef for 26. VGD, samlet de utarmede bataljonene fra 15. pansergrenaderdivisjon og 26. VGD og ga ordre om at Bastogne måtte inntas før klokken 20.00. Det var en uoverkommelig oppgave, men han lot seg ikke affisere av at de fleste av troppene hans var kalde, utslitte og opererte på tom mage, og forberedte angrepet.
Han ville først angripe 502. fallskjerminfanteriregiment (PIR) i Champs gjennom et lite hull i linjen mellom 327. gliderinfanteriregiment på venstre side og 506. PIR på høyre side. Amerikanerne var klare til å møte dem, og en styrke M18-panserjagere fra 705. regiment gjemte seg i skogen i nærheten for å gi dem støtte.
Angrepet startet kl. 02.45 i ly av mørket for å unngå allierte flyangrep. En kraftig sperreild fra hele artilleribataljonen i 26. VGD ble raskt etterfulgt kl. 03.30 av et angrep fra 115. pansergrenadierregiment og 15. pansergrenadierdivisjon, støttet av to bataljoner fra 77. regiment i 26. VGD. Amerikanerne kjempet tappert og slo tilbake alle forsøk på å bryte gjennom til Bastogne. I løpet av få timer hadde offensiven stoppet opp, og ingen av de tyske målene var nådd.
Dagen etter, rundt middagstid, fikk McAuliffe beskjed om at noen soldater fra den 326. luftbårne ingeniørbataljonen rapporterte om kontakt med "tre lette stridsvogner som ble antatt å være vennligsinnede". Langs den islagte veien fra Assenois, bare noen få kilometer sørøst for Bastogne, dundret tre amerikanske Sherman-stridsvogner og en halvpanservogn frem, etterfulgt av ytterligere to Sherman-stridsvogner som feide bakenfor. De tre forreste Sherman-stridsvognene ble ledet av premierløytnant Charles P. Boggess og hans mannskap. Han beordret dekningsild inn i tregrensen.
I løpet av den påfølgende nærkampen oppsto det et 275 meter langt gap mellom de tre første stridsvognene og de tre siste kjøretøyene, noe som ga fienden akkurat nok tid til å kaste noen miner foran halvsporet, som rullet over den første minen og eksploderte, slik at brennende metall og kroppsdeler ble slynget ut over nysnøen.
Skudd fra tårnmonterte .30-kaliber maskingeværer mettet fiendens stillinger med en ødeleggende hastighet, og etter en kort stund gikk de to bakerste stridsvognbesetningene raskt av, ryddet de gjenværende minene og ba over radioen om at flere elementer fra kolonnen deres skulle følge etter. Klokken 16.50 (registrert i 4. panserdivisjons meldinger) oppdaget Boggess, sjef for C-kompaniet i 37. stridsvognbataljon, noe som viste seg å være luftbårne ingeniørtropper fra A-kompaniet i 326. kompani som forberedte seg på å angripe en panserbunker nær motorveien. Boggess ba føreren av sin Sherman om å ta foten av gasspedalen. Da dagslyset bleknet, ropte en enkelt ingeniør fra 326. kompani: "Jeg er løytnant Webster, 326. luftbårne ingeniørtropp! Glad for å se dere!"
Patton hadde brutt gjennom og åpnet en smal korridor mellom de tyske styrkene i sør. Noen steder var den ikke engang to kilometer bred, men det var nok til å forsterke forsvarerne og bringe de mange sårede soldatene i sikkerhet. Kampene rundt Bastogne var langt fra over, og været skulle bli enda dårligere, men til tross for at OKW satte inn de svake reservene de hadde, skulle alt være forgjeves.
Den 16. januar 1945 møttes deler av USAs 1. og 3. armé i den ødelagte byen Houffalize nord for Bastogne. Krigen skulle fortsette i fem måneder til, men dette knusende nederlaget svekket Tysklands gjenværende offensive evne og overlot det taktiske og strategiske initiativet til de allierte.

Menig Adam H. Davis og Milford A. Sillars under en pause i kampene i Bastogne, 19. desember 1944

Infanterister fra 4. panserdivisjon under fremrykningen for å avløse Bastogne, 27. desember 1944

Bilder: Alamy, Getty

Den bitende kulden gjorde livet til et helvete for de amerikanske troppene som manøvrerte for å stanse den tyske fremrykningen

"Denne aksjonen åpnet veien til Bastogne. Men det som begynte som en militær suksess, skulle ende i blodsutgytelser."

Til venstre: (Fra venstre) Generalløytnant Omar Bradley, de alliertes øverstkommanderende Dwight D. Eisenhower og general George S. Patton ser på skadene i Bastogne, 5. februar 1945

Til tross for at de amerikanske troppene hadde lite ammunisjon, holdt de tyske angrepene unna

Over, til venstre: Bastogne ble utsatt for kraftige bombardementer fra de angripende tyske styrkene som forsøkte å fordrive de amerikanske troppene som forsvarte byen
Over, til høyre: Tapperheten til de amerikanske soldatene som forsvarte Bastogne, feires den dag i dag
Nedenfor til høyre: En amerikansk Sherman-stridsvogn og infanterister rykker frem over åpen mark nær den beleirede Bastogne

"Menneskene i Bastogne var en spesiell rase. De var utholdende, sjenerøse og stoiske, og de var ikke fremmede for konflikter."

Amerikanske tropper støttet av Shermans etablerte en smal korridor gjennom de tyske stillingene sør for Bastogne

Motsatt, helt til venstre: Amerikanske tropper kjemper i tykk snø. Mange soldater fikk alvorlige forfrysninger
Motsatt side, til venstre: Sjefen for 5. panserarmé, general Hasso von Manteuffel, 1944
Øverst til venstre: En amerikansk soldat beveger seg forsiktig mot en tysk infanterist som ligger på magen

"Skudd fra tårnmonterte .30-kalibers maskingeværer mettet fiendens stillinger med en ødeleggende hastighet"