belägringen       bastogne

OF

Under en av de kallaste vintrarna någonsin gjorde de tyska styrkorna ett desperat sista tärningskast för att driva tillbaka de allierade. Avskurna och omringade av fienden höll en stad och dess försvarare ställningarna i över en vecka

ord MARTIN KING

Martin King är en halvpensionerad brittisk universitetslektor och författare som har bott i Belgien i över 40 år. Han har tillbringat tid i sällskap med amerikanska och tyska veteraner från andra världskriget som stred vid Bastogne och har skrivit mycket om ämnet i böcker som Tigrarna i Bastogne, Sökandet efter Augusta, Slaget om Ardennerna och Örnarna i Bastogne.

Män från B-kompaniet, 101:a ingenjörstrupperna, tar sig ut efter att ha hållit en ställning i skogen hela natten mot en tysk motattack nära Wiltz, Luxemburg, 14 januari 1945

W  är amerikanska och tyska styrkor drabbade samman i den belgiska staden Bastogne under vintern 1944-45 under de mest omänskligt iskalla förhållanden, led båda sidor stora förluster. Striden var en bitter kamp, en desperat utnötnings- och decimeringsmatch, men de band som knöts mellan lokalbefolkningen och de amerikanska soldater som hade till uppgift att stoppa tyskarna under dessa ödesdigra dagar uppmärksammas än i dag varje år.
I motsats till vad som har påståtts fanns det egentligen aldrig någon större risk för att de tyska styrkorna faktiskt skulle erövra Bastogne. Inledningsvis var det inte ens ett tyskt mål, men allteftersom situationen förvärrades blev det just det.
Befälhavaren för 5:e pansararmén, general Hasso von Manteuffel, ledde en av de tre tyska arméer som anföll västerut kl. 05.30 den 16 december. Han var en erfaren taktiker som hade lärt sig en del av sitt hantverk när han tjänstgjorde under general Erwin Rommel med Deutsches Afrika Korps (DAK) i Nordafrika. Manteuffel var till en början mer intresserad av den belgisk-tysktalande staden Saint Vith nordost om Bastogne, som fortfarande hade 14 fungerande järnvägsförbindelser till Riket.
Det primära målet för 5:e Panzerarmee var att slå till västerut, korsa floden Meuse och bege sig mot Antwerpen innan de allierade kunde förstärka och förhindra deras framfart. Med detta sagt hade Bastognes strategiska betydelse erkänts av både Oberkommando der Wehrmacht (OKW) och Supreme Headquarters Allied Expeditionary Force (SHAEF) eftersom staden ligger på en hög platå där sju vägar sammanstrålar.
Det är rimligt att påstå att Manteuffels 5:e hade den mest gynnsamma terrängen, en serie böljande kullar varvade med betesmarker och planterad skog, vilket var mest gynnsamt för stridsvagns- och truppmanövrer. Dessutom hade han studerat kartor över regionen, förstod topografin perfekt och erkände att Bastogne var en stad som skulle behöva begränsas för att bevara hans försörjningslinjer österut, men inte nödvändigtvis intas. Det skulle senare visa sig att några av hans underlydande hade andra idéer i frågan.
Medan de allierade förberedde sig för att sitta ut vintern i den 138 kilometer långa "Honeymoon"-sektorn, hade det under slutet av november och början av december kommit många indikationer på en nära förestående utbrytning västerut av tyska styrkor, som helt enkelt ignorerades. General Omar Bradley var avvisande till rapporterna från Bletchley Park, till den grad att han ofta glömde, avsiktligt eller oavsiktligt, att dela informationen med sina underordnade. Sedan fanns det rapporter från den luxemburgsk-tyska gränsen om fientliga truppansamlingar, där två tyska soldater som hade tagits till fånga av 28:e infanteridivisionen avslöjade omfattningen av uppladdningen. De två krigsfångarna fördes i vederbörlig ordning till Bradleys högkvarter, men återigen lade han uppgifterna på hyllan: "Tyskarna vet att vi kommer att anfalla dem, så de bygger upp sitt försvar."
Enligt London Meteorological Office väderprognos för södra Belgien för den 18 december skulle dagen börja med tät dimma och tidvis lätta snöbyar i kombination med en svag nordostlig vind. Den förväntade temperaturen var -11 grader Celsius (12 Fahrenheit). Ardennerna är alltid täckta av dimma under vintern, men det snöade inte när de första amerikanska förstärkningarna började anlända till Bastogne, och det skulle dröja några dagar innan snön lade sig. Mellan början av december 1944 och slutet av januari 1945 skulle Bastogne uppleva en av de kallaste vintrarna som någonsin registrerats.
Staden hade officiellt befriats av de allierade den 10 september 1944, och från och med då var den besatt av soldater från 28:e infanteridivisionen, som ingick i VIII:e kåren, under befäl av den mycket skicklige general Troy Middleton.
Den 18 december träffade överste Roberts, som förde befälet över 10:e pansardivisionen (Tiger), Middleton på VIII kårens högkvarter, tidigare Heintz belgiska armébaracker i Bastogne. Middleton hade varit mycket upptagen under de första dagarna med att organisera försvaret i öster längs den luxemburgsk-tyska gränsen med de små styrkor han hade till sitt förfogande för att motstå den tyska tsunamin. Han var utan tvekan ett taktiskt geni och drog en korrekt slutsats om att Manteuffels 5:e pansararmé avancerade i riktning mot Bastogne från norr, nordost och öster på huvudinfarterna till staden. Manteuffel skulle senare anmärka: "Impulsen gick förlorad under de första 48 timmarna."
Ludwig Lindemann från 26:e Volksgrenadierdivisionen (VGD) sa: "Vid middagstid den 18 december 1944 kapitulerade amerikanerna och vi tog 16 officerare och 365 män till fånga. Sju stridsvagnar förstördes och en hel del krigsmateriel erövrades. Denna aktion öppnade vägen till Bastogne. Men det som började som en militär framgång skulle sluta i strömmar av blod."
Vid ankomsten till Bastogne den 18 december delades 10:e pansardivisionens Combat Command B (CCB) in i tre team. Team Cherry, i spetsen för kolonnen och under befäl av överstelöjtnant Henry T. Cherry Jnr, fick order om att bege sig nordost till Longvilly för att täcka den nordostliga anmarschen. Team O'Hara, under befäl av överstelöjtnant James "Smiling Jim" O'Hara, tilldelades en sektor längs vägen Bastogne-Wiltz för att förbereda sig för en attack österifrån. Team Desobry, som leddes av den unge, gänglige major William Desobry, befälhavare för 20:e pansarinfanteribataljonen, skickades till Noville, cirka sex kilometer norr om Bastogne. Syftet med CCB var att upprätta defensiva blockeringspositioner för att försvåra eller hindra de framryckande fiendestyrkorna från att inta denna viktiga stad, med specifika instruktioner från Middleton att "hålla till varje pris". Det var en ganska bred omkrets, men den viktigaste aspekten i det här läget handlade om att köpa tid. Under tiden hade saker och ting rört på sig i söder.
Artillerichefen brigadgeneral Anthony C. McAuliffe, som i generalmajor Maxwell D. Taylors frånvaro hade fått ansvaret för 101 Airborne-divisionen, hade fått ett telefonsamtal från XVIII Airborne Corps general Matthew B. Ridgway som beordrade honom att förbereda sig för omedelbar avfärd för att ansluta till Middleton i Ardennerna. Den 101:a luftburna divisionen skulle avgå så tidigt som möjligt den 18 december.
Ralph K. Manley från 501:a fallskärmsinfanteriregementet (PIR) i 101:a luftburna divisionen mindes kapplöpningen tillbaka till fronten: "Jag var i Paris på ett 24-timmars pass strax efter att vi återvänt från Holland när en högtalare meddelade: 'Rapportera till era enheter omedelbart' Så vi återvände från Paris tillbaka till vårt förband och tog genast på oss de kläder vi hade. Jag hade fortfarande på mig min klass A, naturligtvis, för att jag var i Paris, och vi lastade på hamnbataljonens lastbilar, utan överrockar och utan överskor - dessa halvlastbilar som hade fyra fot [1,2 meter] sidoväggar på sig och öppna toppar - och vi åkte mot Ardennerna. Och vid noll grader kan du föreställa dig [hur det var] i utomhuslastbilar, på väg dit, instängda som boskap kan man säga, på lastbilar som inte var täckta. Det var det vi åkte till Bastogne på. När vi väl kom dit var det förstås bara att hoppa av och gå upp längs vägen till staden, till fots. Vi hade våra gevär, våra handgranater, våra pansarvärnsminor och liknande, och varje demolitionist hade 11 kilo C-sprängämnen."
Krigets dimma
De tyska trupper som var på väg mot Bastogne var inte så välförsedda som man tidigare trott, och alla var inte rutinerade veteraner. Volksgrenadierdivisionerna hade bildats först hösten 1944 och betraktades därefter som "under medel" av det tyska överkommandot. Inte en enda Volksgrenadier-division i väst ansågs vara kapabel att självständigt inleda en långvarig, fullständig attack. De var tyngda av brist på rörlighet och utrustning, och många av de nybildade divisionerna hade inte ens genomgått grundutbildning. De var helt enkelt inte redo för uppgiften.
De amerikanska styrkorna med uppgift att försvarabastogne, å andra sidan, var mestadels erfarna veteraner. Medan 10th Armored Division hade upplevt hårda strider som en del av general George Pattons 3:e armé runt Metz, hade 101st Airborne förtjänat sina färger i Normandie och Nederländerna. Utsikten att ställas mot 101:a luftburna väckte säkerligen bestörtning hos general von Lüttwitz, befälhavare för den tyska 47:e pansarkåren, som skrev: "Vi hade snappat upp ett radiomeddelande om att 101:a luftburna divisionen beordrats till Bastogne i en snabb, motoriserad marsch. Jag hörde personligen detta meddelande och försökte ta mig in i Bastogne innan 101:a luftburna divisionen kom dit."
En annan stor skillnad mellan de två motståndarsidorna var att de tyska enheterna i fält sällan opererade självständigt under regementsnivå; de behövde order. Detta var i stor utsträckning motsatsen till den amerikanska armén, som kunde ta initiativet och agera på hoppet hela vägen ner till truppnivå.
Vid nolltiden, när det tyska anfallet inleddes under låga moln och virvlande dimma, var landskapet fortfarande höljt i mörker. Från den tysk-luxemburgska gränsen i öster avancerade 26:e VGD på vänster flank och 2:a Panzerdivisionen på höger; de ökända men mycket utarmade Panzer-Lehr var öronmärkta för att följa i deras spår kl. 6.00. De blev oundvikligen försenade av vägar som hade blivit oframkomliga och översvämmade av lera, vilket orsakade förseningar i 5:e arméns tidtabell.
En annan orsak till förseningarna var de amerikanska förbandens blockeringstaktik i öster. Dessa soldater var främst från 28:e infanteridivisionen, Pennsylvania National Guard, som befann sig direkt i vägen för den tyska attacken. Trots att deras antal hade reducerats med 80 procent i det tidigare slaget vid Hürtgenskogen, med stöd av delar av 9:e pansardivisionen, köpte deras modiga fördröjningstaktik och starka försvarslinjer ovärderlig tid för de amerikanska styrkorna att få trupper och pansar till Bastogne, men återigen var det Middletons snabba tänkande och anmärkningsvärda förståelse för det strategiska läget som hjälpte till att skydda staden.
Desperat försvar
De goda vännerna Private First Class William F. Greenplate och Private First Class Joel W. Rauls, som båda tillhörde 9th Armored Division, hade redan upplevt hårda strider när de försökte slå tillbaka vågorna av tyskar. När situationen förvärrades bestämde de sig för att fly. Greenplate talade aldrig om sina upplevelser vid Bastogne, tills han en dag sa till sin dotter Virginia: "Jag överlevde kriget, det var att vara gift som nästan tog livet av mig. När jag retirerade in i Bastogne råkade jag fastna med min vigselring i ett taggtrådsstängsel. Radiomannen var precis bakom mig och klippte loss mig, men han glömde att hålla spänningen i tråden, så den knäcktes tillbaka på mig och tog nästan bort mitt förbannade finger."
När det amerikanska försvaret i öster började upplösas och falla tillbaka hade förstärkningar redan anlänt till Bastogne. Den första tyska granaten landade utanför stadens Sankt Peterskyrka tidigt på eftermiddagen den 18 december.
Med stöd av amerikanska artillerienheter och fallskärmsjägare höll 10th Armored-styrkorna ut i några dagar mot ihållande tyska attacker innan de gradvis började falla tillbaka mot Bastogne. Vädret spelade en viktig roll även här. Vissa soldater vid fronten observerade att den isande dimman var otroligt tät och kraftigt begränsade sikten. Detta så kallade "Hitlerväder" var faktiskt till de allierades fördel, för trots att de inte kunde använda sitt överlägsna flygvapen var de anfallande tyskarna aldrig helt säkra på hur stora motståndarstyrkorna var, och vice versa. Vägarna i öster blev snabbt överbelastade på grund av det oändliga flödet av amerikanska eftersläntrare från 9th Armored Division's Combat Command Reserve (CCR) och 28th Infantry Division som föll tillbaka västerut. Dessa män skulle bilda en defensiv reserv som blev känd under det olycksbådande namnet Team SNAFU.
fallskärmsjägare från 101st Airborne från A-kompaniet, 1:a bataljonen, 506:e, under befäl av överstelöjtnant James L. LaPrade, beordrades upp till Noville för att ge stöd åt Team Desobry. När LaPrade anlände till 20:e pansarinfanteribataljonens kommandoplats kl. 11.30 den 19 december uppstod ett våldsamt gräl mellan honom och major Desobry om vem som skulle ha det övergripande befälet. Det enda som Desobry och LaPrade kunde enas om var att fartyget inte behövde mer än en kapten, så eftersom LaPrade var den äldste av de två tog han på sig uppdraget.
Denna detalj skulle snart bli överflödig eftersom en tysk granat senare samma dag landade på gatan precis utanför Team Desobrys kommandopost i Noville. Explosionen dödade LaPrade direkt och Desobry, som befann sig i samma rum, pepprades med fragment av vitglödgat splitter. Trots sina svåra skador och med ena ögat vilande på den blodiga kinden fördes Desobry till Roberts högkvarter i Bastogne för att rapportera om läget i Noville. Roberts blev chockad över sin unge majors blodiga ansikte och beordrade honom utan dröjsmål att omedelbart rapportera till 101:a luftburna divisionens sjukvårdsanläggning i Barriere-Hinck nordväst om Bastogne. Det var ett ödesdigert beslut, för senare på kvällen intogs anläggningen av delar av den tyska 116:e pansardivisionen "Windhund" (Greyhound), som var en sammanslagning av 116:e pansargrenadjärdivisionen, som hade krossats vid Stalingrad, och en reservdivision som hade varit stationerad i det ockuperade Frankrike.
De ogynnsamma förhållandena fortsatte att kräva sin tribut medan striderna rasade vidare. Sergeant Paul Bebout, 1st Battalion, 501st Parachute Infantry Regiment (PIR), 101st Airborne Division, säger: "När jag kom till Bastogne var dimman så tjock att man knappt kunde se framför sig. Först regnade det, men sedan började det snöa och jag tror att vi fick mellan fem och tio centimeter. Det enda stället att gå till var skyttevärnet. Vi hade ingenting med oss, inga varma vinterkläder och inte tillräckligt med vapen, så vi hade inget val på den tiden - vi var tvungna att sno sakerna från killarna som föll tillbaka."
Den 20 december började tyskt artilleri regna ner över Team O'Haras position vid Wardin, cirka tre kilometer öster om Bastogne. Dagen innan hade det varit en vild strid under vilken dimma effektivt hade maskerat alla potentiella observationer. O'Haras män fruktade att en infanteriattack var nära förestående och slog till med alla kanoner och granatkastare som de kunde få fram. Den stödjande 2:a bataljonen, 327:e Glider Infantry i Marvie (nästan intill Wardin) började också få koncentrerad fientlig artillerield och hade hört det dova mullret från fiendens stridsvagnar som närmade sig. Team O'Hara försökte hålla ut mot strömmen av tyska trupper och fordon som var på väg västerut, men Team Cherry kunde inte längre hindra fienden. Det var dags att dra sig tillbaka till säkrare positioner närmare Bastogne. Team Hustead (tidigare Team Desobry) sprang gatlopp för att återvända till Bastogne.
Samma dag utsågs McAuliffe officiellt till befälhavare för alla amerikanska styrkor i och runt Bastogne. Hans sista möte med Middleton ägde rum vid den senares nyetablerade VIII:e kårens högkvarter i Neufchateau. De diskuterade den aktuella situationen ganska ingående innan Middleton avslutade mötet med en allvarlig varning till McAuliffe: "Låt dig inte bli omringad, Tony."
Cirka 11.000 luftburna trupper och hjälptrupper hade tagit sig till Bastogne. Det var ungefär lika många som de tyska trupper som anföll.
Människorna i Bastogne var en speciell ras. De var ihärdiga, generösa och stoiska, och de var inte främmande för konflikter. Omkring två tredjedelar av Bastognes invånare hade redan flytt staden innan den första tyska bomben föll. Med en mager befolkning på cirka 9 000 personer valde de en underjordisk tillvaro i privata och gemensamma källare under staden. En av dessa källare låg under Notre-Dame-skolan, några hundra meter upp på gatan från kyrkan. Under artilleriutväxlingarna blev den en tillflyktsort för mer än 600 civila och cirka 50 nunnor.
När bomber och öronbedövande explosioner briserade i närheten, skakade moln av kvävande damm loss från de gamla takbjälkarna och gjorde den smutsiga luften i källaren nästan omöjlig att andas. Eftersom vatten- och elförsörjningen var avstängd var detta stora underjordiska utrymme endast upplyst av glesa stearinljus och de få smala ljuskäglor som ibland trängde in i mörkret nedanför.
De panikslagna barnens oupphörliga skrik blandades med de sårades och döendes plågade jämmer och stön och skapade en kakofoni som skulle ha satt även de mest tåliga observatörer på prov.
En av de tillfälliga invånarna var den unga sjuksköterskan Augusta Chiwy som hade återvänt hem till Bastogne den 16 december för att fira jul med sin far och moster. Som hennes yrke krävde anmälde hon sig frivilligt för att hjälpa till att vårda dem som var instängda i källaren under Notre-Dame-skolan. Senare anmälde hon sig som frivillig för att hjälpa till att ta hand om sårade soldater under ledning av 20:e pansarinfanteribataljonens läkare Dr John "Jack" Prior.
När området runt Bastogne började krympa antog de amerikanska soldaterna och de lokala civila en belägringsmentalitet. Väderrapporten för södra Belgien från Londons meteorologiska kontor för onsdagen den 20 december förutspådde ihållande dimma, med kraftiga snöbyar som väntades på höjderna. Det skulle förbli molnigt, mulet och med en mild nordostlig vind, men det fanns inget milt med temperaturen, som förväntades falla under -15 Celsius (fem Fahrenheit).
Ralph K. Manley, som befann sig i utkanten av staden för att försvara den, minns de förrädiska förhållandena: "Jag var ute på kanten, i ett skyttevärn. Marken var frusen. Vi oskadliggjorde några stridsvagnar som kom fram med bazooka, men de kom mycket nära. Ofta var man kanske två i ett skyttevärn, men i det här fallet var det bara en eftersom marken var så svår att gräva i, åtminstone på ytan med snön. Dessutom ville man inte avslöja sin position."
Den 21 december var Bastogne omringat, men det minskade inte försvararnas kampvilja. Utanför staden, i skyndsamt grävda skyttevärn och slitsade skyttegravar, drog huttrande soldater, som desperat försökte hålla den bedövande kylan borta, upp filtar som donerats av civilbefolkningen. Vissa artillerienheter rapporterade att de hade slut på sina sista granater och att alla lager av ammunition och medicinska förnödenheter var farligt låga.
Sekondlöjtnant Everett "Red" Andrews från 377:e fallskärmsartilleribataljonen var ytterst nära att bli dödad i sitt skyttevärn: "Jag har rekordet för den kortaste tid jag någonsin tillbringat som framskjuten observatör. Jag tittade upp över skyttevärnet för att se om vi träffade målen, och plötsligt höll jag blodet från min mun i mina händer och försökte få tillbaka det. Jag trodde att jag skulle dö. Jag var 22 år gammal."
Dagen därpå, den 22 december, fick McAuliffe ett djärvt kapitulationsultimatum från tyskarna. Omkring kl. 11.30 dök fyra tyskar upp ur dimman på Arlon Road sydost om Bastogne för att presentera en bluff med blotta ansiktet. När McAuliffe fick ultimatumet i handen blev han först förvirrad: "Vill de kapitulera?" Överstelöjtnant Ned Moore, divisionens tillförordnade stabschef, förklarade vad fienden menade: "Nej, sir, de vill att vi ska kapitulera." När McAuliffe hörde det skrattade han högt och sa: "Vi kapitulerar? Åh, jävlar." Han funderade en stund och sa sedan: "Jag vet inte vad jag ska säga till dem." Han vände sig till sin stab och frågade vad de tyckte. G-3 överstelöjtnant Harry Kinnard tog till orda: "Din första kommentar skulle vara svår att slå."
McAuliffe svarade: "Vad menar du?"
"Sir, du sa: 'Nötter'." Svarade Kinnard.
Alla närvarande medarbetare applåderade entusiastiskt. McAuliffe skrev sedan omsorgsfullt sitt svar: "Till den tyske befälhavaren: Nuts! Den amerikanske befälhavaren."
Det blev en av de mest berömda replikerna i militärhistorien och än i dag firas den varje år i Bastogne under "Nuts"-helgen.
Att hålla linjen
Den 23 december skulle bli en viktig dag i belägringshistorien, då himlen över Bastogne äntligen klarnade upp. Mitt på morgonen hade amerikanska Pathfinders hoppat fallskärm från två C-47:or för att markera landningszonerna (LZ) och släppzonerna (DZ). Med kodnamnet Operation Repulse var det en av krigets mest exakta luftlandsättningar av förnödenheter. C-47:orna följdes av stridsflygplan som svepte in från den azurblå himlen för att bombardera Manteuffels pansarvagnar, lastbilar och automatkanoner med kulor, napalm och högexplosiva ämnen, vars spår i nysnön gjorde dem till lätta mål. Ytterligare 217 ton (240 ton) förnödenheter släpptes dagen därpå, på julafton.
Den 24 december var den defensiva omkretsen 20 kilometer i omkrets. I Bastogne var gatorna praktiskt taget öde. Lukten av pyrande glöd blandades med stanken av ruttnande lik som staplats utanför de amerikanska hjälpstationerna. Någonstans på Rue Neufchateau, en av de sju gatorna som leder från huvudtorget, hördes Bing Crosbys Vit jul sprakade hånfullt på en rekvirerad grammofon. Staden hade nått sin lägsta punkt, men striderna fortsatte nästan oförminskat. I den 20:e Pansarinfanteribataljonen Hjälpstation använde kirurgen Jack Prior femstjärnig konjak för att desinficera såren, och hans två frivilliga belgiska sjuksköterskor hade badat i champagne eftersom det inte fanns något rinnande vatten.
Under de tidiga timmarna på juldagen inledde tyskarna en ny offensiv. Byn Champs, 101:a arméns yttersta utpost, belägen nordväst om Bastogne, ansågs vara ett utmärkt mål för denna julattack. Generalmajor Heinz Kokott, befälhavare för 26:e VGD, samlade de utarmade bataljonerna från 15:e Panzergrenadierdivisionen och 26:e VGD och gav order om att Bastogne måste intas före kl. 20.00. Det var en skrämmande uppgift, men han lät sig inte påverkas av att de flesta av hans trupper var kalla, utmattade och opererade på tomma magar och förberedde anfallet.
Han skulle först slå till mot 502:a Fallskärmsinfanteriregementet (PIR) i Champs genom en liten lucka i linjen mellan 327:e Glider Infantry Regiment på vänster sida och 506:e PIR på höger sida. Amerikanerna var redo att möta dem, en styrka av M18 stridsvagnsjägare från 705th gömde sig i närliggande skogar för att ge stöd.
Anfallet inleddes kl. 02.45 i skydd av mörkret för att undvika allierade flygattacker. En kraftig spärreld från hela artilleribataljonen i 26:e VGD följdes snabbt kl. 03.30 av en attack från 115:e Panzergrenadierregementet och 15:e Panzergrenadierdivisionen, understödda av två bataljoner ur 77:e regementet i 26:e VGD. Amerikanerna kämpade tappert och slog tillbaka varje försök att bryta igenom till Bastogne. Inom några timmar hade offensiven skakande stannat av och inget av de tyska målen hade uppnåtts.
Följande dag, någon gång runt middagstid, fick McAuliffe höra att några soldater från 326:e luftburna ingenjörsbataljonen rapporterade kontakt med "tre lätta stridsvagnar som tros vara vänligt sinnade". Längs den istäckta vägen från Assenois, bara några kilometer sydost om Bastogneområdet, mullrade tre amerikanska Sherman-stridsvagnar och en halvbandvagn fram, följda av ytterligare två Shermans som svepte bakåt. De tre främsta Shermans fördes av förste löjtnant Charles P. Boggess och hans besättning. Han beordrade täckande eld in i trädlinjen.
Under den efterföljande närstriden uppstod en 275 meter lång lucka mellan de tre första stridsvagnarna och de tre sista fordonen, vilket gav fienden precis tillräckligt med tid för att kasta några minor framför halvbandvagnen, som rullade över den första minan och exploderade, varvid brinnande metall och kroppsdelar sprutade över nysnön.
Skottlossning från tornmonterade .30-kaliber kulsprutor mättade fiendens positioner med förödande hastighet och efter en kort stund steg de två bakre stridsvagnsbesättningarna hastigt av, röjde de återstående minorna och begärde via radio att fler delar av deras kolonn skulle följa efter. Klockan 16.50 (enligt 4:e pansardivisionens rapporter) såg Boggess, befälhavare för C-kompaniet i 37:e stridsvagnsbataljonen, vad som visade sig vara luftburna ingenjörstrupper från A-kompaniet i 326:e som förberedde sig för att anfalla en skyttevärn nära motorvägen. Boggess sa till föraren av sin Sherman att ta bort foten från gasen. När dagsljuset försvann ropade en ensam ingenjör från 326:e: "Jag är löjtnant Webster, 326:e luftburna ingenjörstrupperna! Trevligt att se er!"
Patton hade brutit igenom och öppnat en smal korridor mellan de tyska styrkorna i söder. På vissa ställen var den inte ens två kilometer bred, men det var tillräckligt för att effektivt förstärka försvararna och föra de många sårade soldaterna i säkerhet. Striderna runt Bastogne var långt ifrån över och vädret skulle försämras ytterligare, men trots att OKW satte in de svaga reserver de hade skulle allt vara förgäves.
Den 16 januari 1945 möttes delar av USA:s 1:a och 3:e armé i den ödelagda staden Houffalize norr om Bastogne. Kriget skulle fortsätta i ytterligare fem månader, men detta förkrossande nederlag hade tömt Tysklands återstående offensiva förmåga och överlämnat det taktiska och strategiska initiativet till de allierade.

Menige Adam H. Davis och Milford A. Sillars under en paus i striderna i Bastogne, 19 december 1944

Infanterister från 4:e pansardivisionen under framryckningen för att avlasta Bastogne, 27 december 1944

Bilder: Alamy, Getty

Den bittra kylan gjorde livet till ett helvete för de amerikanska trupperna när de manövrerade för att hejda den tyska framryckningen

"Den här aktionen öppnade vägen till Bastogne. Men det som började som en militär framgång skulle sluta i strömmar av blod."

Till vänster: (Från vänster) Generallöjtnant Omar Bradley, de allierades överbefälhavare Dwight D. Eisenhower och general George S. Patton undersöker skadorna i Bastogne den 5 februari 1945

Trots att de hade ont om ammunition lyckades de amerikanska trupperna hålla stånd mot de tyska anfallen

Ovan till vänster: Bastogne utsattes för kraftiga bombardemang från de tyska styrkorna som försökte driva bort de amerikanska trupper som försvarade staden
Ovan till höger: Tapperheten hos de de amerikanska soldater som försvarade Bastogne hyllas än i dag
Nedan till höger: En amerikansk Sherman-stridsvagn och infanterister avancerar över öppen mark nära det belägrade Bastogne

"Människorna i Bastogne var en speciell ras. De var ihärdiga, generösa och stoiska, och de var inte främmande för konflikter"

Amerikanska trupper med stöd av Shermans upprättade en smal korridor genom de tyska ställningarna söder om Bastogne

Motsatt sida, längst till vänster: Amerikanska trupper i strid i tjock snö. Många soldater drabbades av svåra köldskador
Motsatt sida, vänster: Befälhavaren för 5:e pansararmén, general Hasso von Manteuffel, 1944
Ovan: En amerikansk soldat rör sig försiktigt mot en tysk infanterist som ligger på mage

"Skottlossning från tornmonterade .30-kalibriga kulsprutor mättade fiendens positioner med förödande hastighet"