den

upproret i prag

Samtidigt som de allierades seger i Europa firades runt om i världen, inledde tjeckiska motståndsmän en sista attack mot de tyska ockupanterna i landets huvudstad

ord MARTIN KING

Onder den 8 maj 1945 firade USA, Storbritannien och de flesta andra europeiska länder VE Day med glädje. Samma dag kämpade tjeckiska rebeller för sina liv. Mitt i den berusande händelsernas rus vid krigsslutet får Pragupproret vanligtvis lite uppmärksamhet - och det är orättvist. Det är en historia full av oväntade vändningar, där mod och hjältemod segrade mot alla militära odds.
Tjeckerna hade genomlidit den längsta ockupationsperioden i Europa och längtade efter att bli fria från det nazistiska oket. Tyskarna hade annekterat Sudetenland i oktober 1938 och ockuperat resten av landet i mars 1939, upprättat en oberoende, pro-fascistisk republik i Slovakien och smält samman resterna till Protektoratet Böhmen och Mähren. Efter mordet på Hitlers hantlangare SS-generalen Reinhard Heydrich (regionens brutale beskyddare) i Prag sommaren 1942 slaktade tyskarna tusentals tjeckiska medborgare som hämnd. Efter Hitlers död förberedde landets underjordiska rörelse ett uppror mot nazisternas styre. Centrum skulle vara den tjeckiska huvudstaden.
Upproret inleddes strax efter middagstid den 5 maj med en kamp om radiobyggnaden i centrala Prag. När rebellerna hade kontroll över situationen, kl. 12.33, sändes en vädjan om hjälp ut: "Kallar alla tjecker! Kallar alla tjecker! Kom omedelbart till vår hjälp."
Ledare för upproret var den 50-årige generalen Karel Kutlvašr, medlem av det tjeckiska motståndet, en modig och skicklig soldat - och framför allt en patriot. Protektoratets vaktstyrka och stadspolisen anslöt sig till honom och intog den närbelägna telefonväxeln, järnvägsstationen och huvudpostkontoret. De första tyska attackerna slogs tillbaka, med Kutlvašr dirigerar rebellerna genom polisens kommunikationssystem. Klockan 16.00 hade striderna spridit sig över hela Prag, och tusentals civila byggde barrikader för att hindra fiendens framfart.
Prags Wehrmacht-garnison hade till en början dragit sig tillbaka, men rebellerna hade ont om vapen och det fanns välutrustade SS-enheter runt om i staden. På morgonen den 6 maj gick tyskarna till motangrepp med stridsvagnar, artilleri och flygunderstöd. Den eftermiddagen, Kutlvašr och hans medkämpar tillbaka till sina sista försvarsverk. De var i desperat behov av stöd från en av de allierade arméer som närmade sig riket, eftersom staden låg mellan de amerikanska och sovjetiska styrkorna.
Den 6 maj var alla ögon riktade mot amerikanerna. General George Pattons tredje armé hade avancerat in i Tjeckoslovakien från Österrike och intagit Pilsen, och Patton ville nu hjälpa rebellerna och skickade sina spaningsenheter mot den tjeckiska huvudstaden. "Patrioterna i staden behöver vår hjälp!" utbrast han. "Vi har ingen tid att förlora." Men en demarkationslinje längre västerut hade redan överenskommits med Sovjetunionen och general Eisenhower förbjöd honom att korsa den. "Jag tvivlar på det kloka i detta", anförtrodde en frustrerad Patton sin dagbok. Den sovjetiske marskalken Ivan Konevs 1:a ukrainska front, som rörde sig mot Prag från södra Tyskland, skulle inte kunna nå den tjeckiska huvudstaden på ytterligare tre dagar.
På kvällen den 6 maj fick den brittiska regeringen ULTRA-dekrypteringar (ett allierat underrättelseprojekt som avlyssnade tysk militär kommunikation) av SS-radiosändningar i Prag. "Vår terrortaktik fungerar", konstaterade de med bister tillfredsställelse, "och vi kommer snart att ha kontroll över staden." Winston Churchill kontaktade nu general Eisenhower. "Jag hoppas att er plan inte hindrar er från att avancera till Prag", vädjade den brittiske premiärministern, "om ni har trupperna och inte möter ryssarna tidigare." Eisenhower vägrade dock att vika sig.
I den tjeckiska huvudstaden klamrade sig rebellerna fast vid sina sista positioner. Klockan 5.00 den 7 maj bröt tyska pansarfordon igenom barrikaderna och infanteri bröt sig in i rådhuset. Wehrmacht utväxlade slag med tjeckiska soldater i trappor och korridorer, medan de sårade och skräckslagna kvinnor och barn höll sig i källaren. Luftwaffe anslöt sig till striden och dess flygplan bombade och besköt de kvarvarande rebellpositionerna. En kolonn med 30 tyska stridsvagnar samlades utanför SS-högkvarteret, redo att leverera nådastöten. Upproret var på väg att kollapsa. Men hjälp kom från ett högst oväntat håll.
Första divisionen i Ryska befrielsearmén (en antikommunistisk styrka bildad av den avhoppade generalen Andrej Vlasov, som rekryterats till Wehrmacht hösten 1944) kom på kant med tyskarna och marscherade, utan att längre lyda deras instruktioner, söderut in i Tjeckoslovakien. Där kom man i kontakt med det tjeckiska motståndet. Första divisionens befälhavare, general Sergej Bunyachenko, sympatiserade med Prags svåra situation och ville hjälpa rebellerna. Bunyachenkos styrka var utrustad med artilleri och pansarvärnsvapen och på morgonen den 7 maj, när SS var redo att krossa upproret, gav sig hans soldater in i striden på ett dramatiskt sätt.
Bunyachenko skickade ett av sina regementen för att inta flygplatsen för att hindra Luftwaffe från att bomba staden och för att förhindra att fler förstärkningar nådde SS. Ytterligare två blockerade infartsvägarna till Prag från norr och söder. Hans återstående soldater anslöt sig till rebellerna på barrikaderna och kämpade om kontrollen över stadskärnan.
Sigismund Diczbalis var en av dessa soldater. "Våra män kämpade med desperat grymhet, gata för gata, hus för hus", minns han den skoningslösa striden.
"Jag minns att en pluton Vlasov-soldater anlände till vår barrikad", säger Antonín Štícha tillade. "De trängde sig rakt förbi oss och började attackera ett närliggande tyskt fäste."
Striderna om Prags flygplats var särskilt blodiga. Bunyachenkos män drabbade samman med SS på landningsbanorna och tog upp sitt artilleri för att skjuta på de tyska flygplanen. På kvällen var flygplatsen i den ryska befrielsearméns händer. Tyskarna hade drivits ut från torget i Gamla stan och barrikaderna hade förstärkts. "Utan Vlasovs styrkor hade vi inte kunnat hålla staden", säger Štícha betonade. General Bunyachenko och hans män hade räddat Prag.
Men en dag senare, i en anmärkningsvärd vändning, beordrades den avhoppade ryska styrkan plötsligt att ge sig av. Den 7 maj hyllades de som hjältar i Radio Prag. Den 8 maj, det prokommunistiska militärrådet, som samordnade upproret med general Kutlvašr, krävde att de skulle gå. Rådet visste att Röda armén närmade sig snabbt och de avskydde Vlasovstyrkorna. "På några timmar förbyttes vår eufori - en tro på att vi var engagerade i en historisk och viktig kamp - till förtvivlan", säger Diczbalis. "Först trodde general Bunyachenko, som befann sig mitt i gatustriderna, helt enkelt inte på det. Men efter ett tag sjönk det in och han beordrade vårt omedelbara tillbakadragande."
Samtidigt som Vlasovstyrkorna drog sig västerut i ett försök att nå de amerikanska linjerna inledde tyskarna en ny offensiv. "Omkring kl. 11.00 den 8 maj anföll SS vårt område med stor styrka", säger Štícha sa. "Vi drog oss tillbaka mot torget ännu en gång. Det var fruktansvärt - allt stod i lågor. Det var ett oavbrutet oväsen av stridsvagns- och artillerield."
Tyska trupper bröt sig igenom till torget i Gamla stan, i ännu större styrka. De började beskjuta det tjeckiska motståndets sista bastioner: Gamla rådhuset och radiohuset. Snart stod rådhuset i lågor och en del av byggnaden kollapsade. Radiobyggnaden träffades av över 40 granater. SS och Wehrmacht började samla ihop och skjuta civila. Kvinnor och barn vallades framför tyska pansarfordon och användes som mänskliga sköldar. Allt fler trupper trängde sig förbi barrikaderna och närmade sig stadens centrum. De närmade sig för att döda.
Klockan 13.00 höll Prags militärråd ett nytt krismöte. De underjordiska gångarna som löpte från rådhuset erbjöd en flyktväg, men det fanns en massa sårade i byggnaden. I stället för att överge dem bestämde sig försvararna för att kämpa till döden. Små grupper av upprorsmän beväpnade med bazookor skickades ut på torget för att försöka bromsa de framryckande tyska tankarna. Några av dem var tonårspojkar. "Vapnen var lätta att använda och mycket effektiva i stadsstrider", minns Jan Svacina. "De köpte oss dyrbar tid. Jag såg en 19-åring som stod bakom ett hushörn. Han lät en stridsvagn passera, klev sedan fram och sprängde den i luften med ett enda bazookaskott."
Klockan 15.00 var dock rådhuset helt övertänt och taket hade börjat rasa in. Strider pågick i byggnaden och på torget utanför. "Vi levde timme för timme, minut för minut", säger Štícha. "Vi hade bara en tanke i huvudet - att hålla tyskarna borta."
Men klockan 16.15 inträffade ännu ett litet mirakel. General Rudolf Toussaint, Wehrmachts befälhavare i Prag, fick rapporter om att de ledande sovjetiska styrkorna snabbt närmade sig. Toussaint och hans män hade ingen önskan att kapitulera inför Röda armén. Istället bestämde han sig för att utan ytterligare dröjsmål rycka västerut för att försöka nå amerikanerna. För att åstadkomma detta inledde Toussaint förhandlingar med rebellerna. Han erbjöd sig att stoppa striderna i utbyte mot en säker passage ut ur staden. Klockan 18.00 nåddes en överenskommelse och 15 minuter senare lämnade den främsta kolonnen av tyska trupper Prag. Mot alla odds hade den tjeckiska huvudstaden överlevt.
De första enheterna ur Röda armén nådde Prag kl. 6.00 den 9 maj. Deras huvudstyrka anlände fyra timmar senare. De få hårdnackade SS-enheter som höll ut i staden togs snabbt om hand. "Nu visste vi att vi var i säkerhet", säger Štícha. "Omkring klockan 10.00 dundrade en kolonn med sovjetiska stridsvagnar förbi oss. Jag minns en rysk soldat som satt på ett av fordonen och sköt med kulspruta på en tysk prickskytt. För honom var det en enkel reflexhandling."
Den 9 maj 1945 välkomnades de sovjetiska soldaterna som befriare. Firandet blev dock ganska kortvarigt. Marskalk Ivan Konev avbröt festligheterna för att hans soldater skulle kunna fortsätta och omringa resterna av Tysklands armégrupp Mitt.
Under de följande åren skulle Tjeckoslovakien utstå mer lidande, med krossandet av "Pragvåren" 1968. Men det modiga upproret mot det nazistiska förtrycket i maj 1945 förtjänar att bli ihågkommet med respekt.

Den sovjetiske generalen och Sovjetunionens marskalk Ivan Konev vinkar till folkmassorna i Prag när staden befrias av Röda armén

Källa: Wiki / Benoît Prieur Wiki / Benoît Prieur CC BY-SA 4.0

Tjeckiska rebeller under Pragupproret i maj 1945

"I den tjeckiska huvudstaden klamrade sig rebellerna fast vid sina sista positioner. Klockan 5.00 den 7 maj bröt tyska pansarfordon igenom barrikaderna och infanteri bröt sig in i rådhuset."

© Alamy

ˇ

Källa: Wiki Wiki / Karel Hajek

Överst till höger Ett monument till minne av offren för Pragupproret. Det finns också många minnesplaketter över offren på gatorna runt om i staden
Överst till vänster: En partisanbrigad marscherar genom Pulvertornet i Prag. Tornet var en av de ursprungliga stadsportarna och var tänkt att vara en attraktiv ingång till staden snarare än att användas för försvar
Nedan: En SS-krypskytt tar sikte