seriemördare

Stranglerns sommar

Sommaren 1986 levde Londons äldre i skräck när en inbrottstjuv övergick till överfall och mord

Hvänstra hand höll för hennes mun, kvävde hennes rop på hjälp, kvävde henne. Hans knä var stadigt placerat på hennes bröst och höll fast henne i sängen, hans tyngd höll hennes bräckliga kropp på plats. Hans styrka var långt större än hennes, vilket gjorde hennes kamp verkningslös. hans högra hand grep tag om hennes hals, greppet hårdnade och stängde av luftvägarna, vilket gjorde att hennes kropp och hjärna inte fick tillräckligt med syre. när hon slutligen sjönk ihop, utan att andas, och livet försvann från hennes misshandlade kropp, lade han försiktigt ner henne och drog lakanen runt henne, så att det såg ut som om hon hade dött fridfullt i sömnen.
Medvetslösheten och döden kan ha kommit barmhärtigt snabbt, eller så kan han ha dragit ut på lidandet, förlängt skräcken och njutit av den kontroll han hade över en annan människas liv. Hur det än gick till den där aprilnatten i Wandsworth, London, skulle Eileen Emms komma att betraktas som det första i en rad äldre offer för Kenneth Erskine, en djupt störd, hemlös missbrukare som drevs att skada andra av en röst i sitt huvud. Det här var en man som pressen skulle komma att kalla "Stockwellstryparen".
Eileens död avskrevs till en början som precis vad den verkade vara - en äldre dam som till slut övermannats av tidens tand och dött fridfullt i sin sömn. Något tragiskt var att inte ens de tecken på blåmärken som fanns runt hennes hals och på hennes bröstkorg där Erskines knä hade hållit fast henne noterades av den läkare som tog hand om henne när hemtjänsten hittade henne på morgonen den 9 april 1986. Det var inte förrän man upptäckte att en TV hade försvunnit som polisen tillkallades och de första misstankarna om att något mer ondskefullt hade inträffat började formas. När polisen letade efter ledtrådar på platsen fann de få bevis som kunde hjälpa dem att identifiera mördaren; endast ett kort hårstrå som troddes komma från huvudet på en afro-karibisk person. Det var inte mycket att gå på, men polisen började sin utredning på allvar.
Eileen var en pensionerad lärare som bodde ensam i en stökig källarlägenhet. Eileens död markerade Erskines övergång från simpel inbrottstjuv till fullfjädrad mördare, även om 24-åringen från Putney inte var främmande för irrationella, våldsamma impulser. I efterhand har det visat sig att Erskine hade börjat vandra på seriemördarens mörka stig många år innan han tog sitt första offer; som barn fick hans föräldrar och lärare ofta ta itu med att han hotade eller attackerade dem, sina syskon eller andra barn. När hans beteende förvärrades under tonåren tog hans familj avstånd från honom, eftersom de inte längre ville eller kunde hantera hans våldsamma tendenser. Erskine avvisades av sin familj och hade inga vänner att vända sig till och blev en kringresande, missbrukare och tjuv, även om en rad mindre domar och en tid i fängelse tydde på att han i själva verket var långt ifrån den mest mästerliga av brottslingar.
Vid 18 års ålder dök lusten att skada upp igen och Erskine knivhögg sin dåvarande pojkvän utan varning eller provokation. Den unge mannen överlevde, men händelsen polisanmäldes inte. Kanske hade den röst som Erskine senare hävdade uppmanade, hotade och övertalade honom att döda funnits där redan från början, en ständig följeslagare som följde honom genom hela livet, en ständigt närvarande djävul på hans axel.
Ett odjur släpps lös
Det dröjde två månader innan en ny, liknande attack rapporterades - den här gången var offret den 67-åriga änkan Janet Cockett. Liksom Eileen före henne hade Janet blivit strypt i sin säng, med blåmärken och brutna revben efter att gärningsmannen hade tryckt ner henne mot madrassen med sina knän, men den här gången hade mördaren gått mycket längre: Janet hade utsatts för sexuella övergrepp, hennes nattlinne hade slitits av henne innan det prydligt vikts ihop och placerats bredvid sängen. Det verkade som om Janets förövare hade upplevt någon form av inre konflikt när han utförde mordet - familjefotografier på en närliggande spiselkrans hade vänts bort eller placerats med ansiktet nedåt, som om Janets förövare på något sätt hade insett den skamliga karaktären av sina handlingar även när han utförde dem och inte kunde uthärda tanken på att bli bevittnad. Den här gången hittade polisen delvisa handavtryck - ett på badrumsfönstret, som tros ha lämnats öppet den varma sommarnatten, och ett annat på en blomkruka.
Janet var det första offret som bodde i Stockwell, det område som Erskine senare för alltid skulle komma att förknippas med. Detaljerna kring morden på Eileen och Janet jämfördes omedelbart av polisen, men med två månader och åtta kilometer mellan brotten och få gemensamma bevis kunde de inte vara säkra på att det var samma man som låg bakom. Inte ens med hjälp av handavtrycken kom utredarna närmare en identifiering av mördaren - till skillnad från fingeravtryck fanns det vid den här tiden ingen digital databas med handavtryck att jämföra med.
Den 27 juni, bara 18 dagar efter mordet på Janet Cockett, inträffade ytterligare en attack, strax väster om Stockwell i Clapham. Sjuttiotreårige Fred Prentice vaknade av att en inkräktare tagit sig in i hans rum på det vårdhem där han bodde. Fred lyckades tända sänglampan när mannen gick till attack och lade sina händer runt pensionärens hals medan han väste orden "Döda...döda...döda" om och om igen. Under kampen lyckades Fred aktivera ett tyst larm och mannen flydde, varpå Fred fick den tvivelaktiga äran att bli det enda offret som överlevt ett möte med Stockwellstryparen. För första gången sedan attackerna började hade polisen ett vittne som kunde beskriva Erskines ansikte, även om de fortfarande inte hade något namn. Bevisen började samlas, men det var en kapplöpning med tiden att fånga honom innan han slog till igen. Erskine gav dem inte mycket till chans - förmodligen otillfredsställd och frustrerad av den avbrutna attacken på ålderdomshemmet, hittade han ett nytt mål redan nästa natt. Eller snarare, mål.
På väg tillbaka till Stockwell bröt sig Erskine in på ett annat vårdhem och attackerade den här gången två män, grannarna Zbigniew Stabrava och Valentine Gleim. Båda ströps och utsattes för sexuella övergrepp i sina sängar. Polisen tillkallades när personalen såg honom smyga omkring i korridorerna, men när de väl kom dit hade han hunnit fly. Polisen intensifierade sin utredning, fast besluten att fånga denna ännu namnlösa mördare så snart som möjligt, kallade in extra poliser och placerade ut nattliga vakor på ett antal äldreboenden i södra London.
Trots den ökade polisaktiviteten hade Erskine blivit biten av mördarbuggen och fler offer följde - William Carmen, en änkling som bodde i Islington, hittades strypt i sin säng den 8 juli, med lakanen uppdragna upp till hakan precis som Eileen Emms tre månader tidigare. Hans lägenhet hade uppenbarligen genomsökts och flera hundra pund i besparingar hade tagits. Trevor Thomas kropp hittades i hans badkar i Clapham den 12 juli, men det var uppenbart att han hade varit död en längre tid och eventuella rättsmedicinska bevis var för förstörda för att vara användbara. Ändå verkade det troligt och många tror att det rör sig om ännu en av stryparens brutala attacker.
Slutligen hittades William Downes, bosatt i samma Stockwell-område som Janet Cockett hade bott i, strypt och utsatt för sexuella övergrepp i sitt hem den 20 juli. Ännu en gång hade Erskine lämnat partiella handavtryck på platsen. För första gången hade utredarna konkreta fysiska bevis som kopplade samman några av morden.
Utspårning av stryparen
Så fick utredarna äntligen ett resultat och månader av noggrant och intensivt arbete gav resultat. År av arresteringsregister över inbrottstjuvar och tjuvar som gripits i närområdet hade sökts igenom manuellt och jämförts, och man fann en matchning för de handavtryck som tagits i Janet Cocketts och William Downes hem. Polisen visste äntligen namnet på mannen de sökte, men eftersom Erskine inte hade någon fast adress skulle det bli allt annat än enkelt att hitta och gripa honom.
Medan polisen gjorde desperata efterforskningar på vandrarhem och ockuperade hus i södra London, krävde Erskine ett sista offer - 80-åriga Florence Tisdall, som hittades den 23 Juli misshandlad och mördad i stryparens nu alltför välbekanta stil i sin lägenhet nära Putney Bridge.
Det var upptäckten att Erskine hade ansökt om förmåner från socialförsäkringsdepartementet som i slutändan gav det genombrott som detektiverna behövde, och möjligheten att äntligen avsluta Erskines mordorgie. Poliserna visste att deras man skulle hämta ut sin nästa arbetslöshetsersättning från socialförsäkringsdepartementets kontor Keyworth House i Southwark den 28 juli och bevakade byggnaden i väntan på att Erskine skulle överlämna sig i deras händer. Mycket riktigt, en ung man av afrokaribisk härkomst, den man som Fred Prentice först hade beskrivit för dem, ställde sig i kön av sökande. Snabbt och utan minsta motstånd fördes Erskine lugnt och stilla bort för att ställas inför rätta för sina onda handlingar.
Efter att i månader ha satt skräck i huvudstadens äldre medborgare kunde Stockwellstryparen äntligen gripas och de äldre invånarna i södra London kunde återigen sova tryggt i sina sängar.

Erskine var en orolig ungdom, en tidsinställd bomb som väntade på att explodera i våldshandlingar som skulle chockera Storbritannien

Kenneth Erskine

OVANFÖR Erskines offer var alla pensionärer, för svaga för att kunna försvara sig mot hans brutala attacker

Janet hade blivit strypt i sin säng, med blåmärken och brutna revben efter att gärningsmannen hade tryckt ner henne mot madrassen med sina knän

Keyworth House i Southwark, där Erskine slutligen greps när han väntade på att få arbetslöshetsersättning

Trots den ökade polisaktiviteten hade Erskine blivit biten av mördarbacillen och fler offer följde

Stranglers offer bodde alla inom några kvadratkilometer, och fyra av hans sju mord ägde rum i Stockwell

Erskine ställdes inför rätta 1988 och befanns skyldig till sju fall av mord och ett fall av mordförsök

Hantering av störda personer

Erskine ansågs ha en mental ålder på 11 år och visade sig vara svår att intervjua, han stirrade ofta ut genom fönstret eller fnissade under förhöret. Han erkände att han stulit från sina offers hem - polisen fann att han hade flera bankkonton där han hade satt in intäkterna från stölder och inbrott under åren, inklusive pengar som betalats in samma dag som William Carmen mördades - men hävdade inledningsvis att han inte mindes något av morden och insisterade vid ett tillfälle på att någon måste ha följt efter honom, gått in i fastigheterna efter att han lämnat dem och dödat de boende. Senare medgav han att han kanske hade begått morden, men utan att inse eller minnas det, och berättade för kriminalpolisen om en kvinnoröst som hemsökte honom och uppmanade honom att döda. hans begränsade förmåga att resonera och ovilja att erkänna ansvar för morden tydde på att det var osannolikt att få ett fullständigt erkännande.
Erskines handavtryck som hittades på brottsplatsen hade knutit honom till två av morden, och Fred Prentice pekade ut honom i en identitetsparad som den man som hade försökt strypa honom, men polisen behövde fortfarande mer för att säkra fällande domar för de andra dödsfallen den sommaren. De vände sig till pressen, släppte ett foto på Erskine och bad om information från allmänheten. Diane Keena trädde fram och identifierade Erskine som en man som hon hade sett bete sig märkligt på Putney Bridge bara en timme efter mordet på Florence Tisdall. Tillsammans med de övriga bevis som samlats in mot honom räckte det för att fälla honom, och efter en 18 dagar lång rättegång i januari 1988 befanns Erskine skyldig till sju mord och mordförsöket på Fred Prentice och dömdes till minst 40 års fängelse. Erskine, som efter rättegången bedömdes lida av en allvarlig psykisk störning, hålls nu intagen på Broadmoor Hospital, där hans morddomar reducerats till dråp på grund av minskat ansvar, och där hans psykiska tillstånd fortsätter att försämras.

Erskine flyttades till Broadmoor Hospital efter att en psykologisk bedömning visat att han var mentalt störd

© Alamy, Rex Features, Topfoto