spännande
militärhistoria

80 år sedan Vinterkriget

Välkommen till den andra upplagan av Militär Historia Special.
För 80 år sedan anföll Sovjetunionen sin granne i väster: Finland. Efter långa förhandlingar mellan Stalin och finländarna om orimliga sovjetiska territoriella anspråk tog Stalins tålamod slut. Angreppet kom den 30 november 1939, efter vad som kommit att kallas Manilia-incidenten. Den 28 november hade ryssarna sprängt fyra granater och hävdat att flera av deras soldater hade dödats i en finsk artilleriattack. Detta var naturligtvis inte fallet och det hela påminner starkt om Hitlers påstådda attack från Polen, inför hans invasion av Polen.
Finländarna hade under lång tid förberett sig för en attack och det visade sig snabbt att de finska soldaterna var mycket bättre än de sovjetiska. Tiotusentals soldater från Röda armén miste livet i de obevekliga striderna i de oframkomliga finska skogarna. Längs Mannerheimlinjen - på Karelska näset - stoppade finländarna effektivt de sovjetiska anfallen. Stalin och hans generaler blev alltmer desperata efter ett beslut och det var först efter en enorm styrkeuppbyggnad i början av 1940 som de sovjetiska styrkorna lyckades bryta igenom linjerna. Det visade sig dock att en fullskalig invasion av Finland inte skulle vara möjlig - finländarna försvarade sig för väl. Det hela slutade med vapenstillestånd och ett fredsavtal. Finnarna var tvungna att avstå land, men de var inte besegrade.
Hälsningar Heine Wang och Per Erik Olsen

innehåll

Inledning

Finlands självständighet är relativt ny. Redan 1154 införlivades det område som idag utgör Finland med Sverige av den svenske kungen Erik kung Erik. Den svenska perioden varade i nästan 700 år och tog inte slut förrän den ryske tsar Alexander I erövrade området 1809, under det som har kommit att kallas Finska kriget Finska kriget (1808 - 1809). Den del av det svenska riket som låg öster om Bottenviken Bottniska viken införlivades med Ryssland som Storfurstendömet Finland.  Under 1800-talet växte en nationalromantisk rörelse fram bland intellektuella i universitetsmiljö och bland det akademiska skiktet i landet. De ville förhindra att ryska blev det officiella språket i storfurstendömet Storfurstendömet. Svenskan var fortfarande dominerande, till och med som förvaltningsspråk, men som ett resultat av denna rörelse började mycket skönlitteratur skrivas på finska. Det finska nationaleposet Kalevala samlades in och nedtecknades 1835 (på ungefär samma sätt som de norska folksagorna samlades in), och omkring 1850 grundades ett antal rent finskspråkiga högstadier och gymnasier. Från 1880-talet jämställdes det finska språket med svenskan - både juridiskt och officiellt.
Trots den växande nationalismen var landet ännu inte redo för självständighet. Många finländare tjänstgjorde fortfarande i tsarens armé, som soldater eller officerare. Under första världskriget kämpade många finländare mot tyskarna på östfronten. Många stupade, men en del återvände också till Finland som stridserfarna män när kriget tog slut på östfronten den 3 mars 1918. Under tiden före detta krig - medan den ryska revolutionen rasade som värst, från februari till oktober 1917 - förlorade Ryssland sitt militära grepp om Finland. Finnarna tvekade inte. Den 6 december 1917 förklarade de sig självständiga. I det kaos som följde erkände det bolsjevikiska Ryssland Finland som en självständig stat. Vid den här tidpunkten hade ryssarna fullt upp med att försöka nå ett fredsavtal med tyskarna.
Det finska inbördeskriget
Men även Finland drabbades av revolution och kaos. Socialdemokraterna och de konservativa kämpade för att säkra ledarskapet i den nya finska staten och den politiska maktbalansen svängde från vänster till höger under året. Båda partierna samarbetade dock med utländska makter, särskilt i Ryssland, vilket ledde till att den nationella klyftan fördjupades. Samtidigt hade det inte upprättats någon finsk polis- eller militärstyrka som hade legitimitet att garantera fred och ordning.
Båda sidor började därför bygga upp sina egna väpnade grupper, vilket skapade två rivaliserande militära organisationer. Med ständigt ökande spänningar och politisk osäkerhet utbröt strider mellan de två organisationerna i januari 1918, och konfliktnivån eskalerade snabbt utom kontroll. Vid inbördeskrigets utbrott löpte frontlinjen genom södra Finland från väst till öst och delade landet i två delar. De röda kontrollerade stora delar av den tätbefolkade södra delen, inklusive städerna Helsingfors, Tammerfors, Åbo, Björneborg och Viborg. Efter fyra månader av blodiga strider slutade kriget med seger för de Vita styrkorna under ledning av Carl Gustaf Mannerheim. De rödas nederlag i slaget vid Tammerfors Tammerfors markerade slutet på inbördeskriget, och De vita marscherade in i Helsingfors veckan därpå. De vita fick stöd av en tysk expeditionsstyrka på 13 000 man, ett resultat av att högern i Finland hade sympatiserat med och haft nära band till Tyskland under första världskriget. En av tyskarna som ingick i styrkan var generalöverste Nikolaus von Falkenhorst, som senare skulle leda invasionen av Norge. Hans erfarenhet från finska inbördeskriget finska inbördeskriget var anledningen till att han valdes till befälhavare för Operation Weserübung (det tyska anfallet på Norge och Danmark den 9 april 1940) Den röda sidan, ledd av Kullervo Manner, fick stöd av Kullervo Manner, fick stöd av de sovjetiska kommunisterna i form av en styrka på mellan 5.000 och 10.000 man.
På grund av det europeiska kaos som skapades av första världskriget och den ryska revolutionen riktades den internationella uppmärksamheten i en helt annan riktning när finnarna valde att bryta med Ryssland. Från att ha varit underordnat Ryssland blev landet starkt knutet till Tyskland, vilket skulle leda till problem för eftervärlden. Den konservativa senaten försökte upprätta en monarki med den tyske prinsen Fredrik Karl av Hessen som kung, men efter det tyska nederlaget i första världskriget senare samma år blev Finland en demokratisk republik. Inbördeskriget är den svåraste och mest känsloladdade händelsen i Finlands historia. Omkring 37.000 människor dödades under de få månader som inbördeskriget pågick. Förutom de som dödades i strid förekom det utbredd terror på båda sidor och hög dödlighet i fånglägren under och efter konflikten.  Totalt avrättades mellan 25.000 och 30.000 personer, medan 8.500 föll i strid. Det stora antalet avrättade människor ledde till skarpa internationella protester - särskilt från USA och Storbritannien Storbritannien.
Finland under mellankrigstiden
En av de viktigaste frågorna för de finska politikerna efter självständigheten var att fastställa gränsen mellan de två länderna.  Det dröjde ända till den 14 oktober 1920 innan Helsingfors och Moskva undertecknade det som sedan dess har kallats Tartufördraget. Finland fick tillgång till havet i norr via en korridor till Petsamo. Sovjetunionen (som det nu hette) säkrade två finska kommuner: Repola och Porajärvi i ÖstkarelenKarelen.  Gränserna drogs upp i fördraget och Sovjetunionen erkände återigen Finland som en självständig stat.
Finländarna började bygga upp sin socialdemokratiska nation, och det med stor framgång. Jordbruksreformerna bröt sönder godsägarnas stora markinnehav och många små jordbruksföretag växte fram. Antalet självägande bönder ökade med 250 procent till över 300.000.
Skolreformer genomfördes och i slutet av 1930-talet kunde hela den finska befolkningen läsa och skriva antingen svenska eller finska. Jämfört med andra europeiska länder var skolgången i Finland billig. Samtidigt expanderade också näringslivet. Under 1920-talet ökade jordbruksproduktionen med mer än 400 procent och trä- och pappersproduktionen med mer än 500 procent. Detta gjorde det möjligt för staten att utveckla infrastrukturen (särskilt järnvägsnätet), post- och telefontjänsterna. Exporten ökade och den viktigaste handelspartnern var Storbritannien. De ekonomiska banden med Sovjetunionen minskade kraftigt under denna period och landet köpte mindre än 1% av exporten, vilket var mindre än t.ex. Grekland. Den finska marken stärktes stadigt mot andra europeiska valutor. Barnadödligheten sjönk och välfärden ökade.  Med den socialdemokratiske ledaren Väinö Tanner och centralbankschefen Risto Ryti i spetsen styrdes landets ekonomiska politik med järnhand. När den stora depressionen slog till 1929 hade Ryti redan förutspått att den skulle komma. Många statliga projekt genomfördes för att hålla människor i arbete, och effekten var så god att arbetslösheten 1932 var endast 2,4% - den lägsta i Europa (om inte i världen).  Det fanns inga möjligheter att lägga tillräckliga resurser på att systematiskt bygga upp armén, flygvapnet och flottan, något som skulle känneteckna det annalkande kriget.
Finland rörde sig snabbt bort från Sovjetunionen - både politiskt och ekonomiskt - och landet såg sig som en naturlig del av det neutrala Skandinavien. Samarbetet med Sverige var särskilt nära. En av anledningarna till detta var inte bara det gemensamma språket, utan också de gemensamma intressena för Åland Åland. Finland lyckades sno åt sig ögruppen mitt under brinnande Östersjön genom ett avtal med Sverige 1921, trots att befolkningen huvudsakligen var svensk. Skärgården demilitariserades som en del av avtalet, men Sovjetunionen erkände inte vad man såg som en finsk annektering. Anledningen var att man med tillräcklig militär utrustning, till exempel kustartilleri, kunde kontrollera inloppet till Finska viken, inklusive Leningrad Leningrad. Finländarna höll fast vid sin position och det förblev en olöst politisk fråga under hela mellankrigstiden. Svenskarna och finnarna strävade efter att gemensamt militarisera skärgården, ett samarbete som välkomnades av båda sidorvilket välkomnades av Storbritannien, Frankrike och Frankrike och Tyskland. Sovjetunionen gillade inte detta, men så länge Sverige och Finland hade så stort stöd var det inte mycket Stalin kunde göra - såvida han inte ville gå i krig mot alla de länder som stödde projektet. Samtidigt fanns det en medvetenhet bland politikerna i supermaktsländerna om att Sovjetunionen förr eller senare skulle kräva rätten att kontrollera Åland Åland hade ju tidigare varit ryskt territorium och att förlora skärgården sågs som en förlust, både vad gäller landyta och nationell säkerhet. Förutom situationen med Åland Åland var Sovjetunionen inte heller nöjd med gränsdragningen på Karelska näset, eftersom man ansåg att gränsen låg för nära Leningrad Leningrad. Trots dessa meningsskiljaktigheter undertecknade länderna en icke-angreppspakt 1932, som ratificerades för ytterligare tio år 1934.
Så här såg situationen ut för Finland när 1930-talet gick mot sitt slut. Ekonomiskt gick det bra för landet och befolkningens välfärd ökade. De politiska relationerna med grannarna i väster var goda, medan relationerna med den stora grannen i öster gradvis försämrades.

Finska inbördeskriget finska inbördeskriget fick grymma konsekvenser för många människor. Summariska avrättningar blev vardagsmat och många sköts enbart på grund av misstanke om att de tillhörde den andra sidan.

INLEDNING

Flygbladets text: Broschyr från Carl Gustaf Mannerheim, de vitas överbefälhavare: Till medborgarna och trupperna i Tammerfors! Motstånd är meningslöst. Hissa den vita flaggan och kapitulera. Medborgarnas blod är tillräckligt rent. Vi kommer inte att döda våra fångar som de Reds gör. Skicka en representant med en vit flagga. MANNERHEIM (Obs: Flygbladets text är propaganda, eftersom det är ett känt faktum att båda sidor avrättade sina fångar summariskt).

Den finsk-sovjetiska icke-angreppspakt undertecknades i Helsingfors den 21 januari 1932. Till vänster i bild: Finlands utrikesminister Aarno Utrikesminister Aarno Yrjö-Koskinen och till höger den sovjetiska ambassadören i Helsingfors Iván Májskiy (Wiki-commons)

De finska kvinnorna i Lotta Svärd tjänstgjorde inom renhållning, transport, övervakning, varning och många andra viktiga uppgifter som annars skulle ha krävt soldater som istället kunde strida vid fronten. (SA-KUVA)

Kronologi
7. november 1917: 	Den ryska revolutionen bryter ut (enligt den gregorianska kalendern. Ryssland använde den julianska kalendern fram till 1918, så datumet var den 25 oktober lokalt)
6. december 1917: 	Finland förklarar sig självständigt från Ryssland.
27. januari 1918: Det finska inbördeskriget mellan Vita (stödda av Tyskland) och Röda (med stöd av Ryssland) bryter ut.
15. maj 1918: Det finska inbördeskriget finska inbördeskriget slutar med de vitas seger under ledning av C.G.E. Mannerheim.
14. oktober 1920: 	Finland och Sovjetunionen undertecknar Tartufördraget. Finlands gränser erkänns.
21. januari 1932: 			Icke-angreppspakten mellan Finland och Sovjetunionen undertecknas.
24. i augusti 1939: 			Sovjetunionen och Tyskland Tyskland undertecknar Molotov-Ribbentrop-avtalet, en icke-angreppspakt
mellan Sovjetunionen och Tyskland.
1. september 1939: 	Tyskland invaderar Polen.
17. september 1939: Sovjetunionen invaderar Polen: 	Sovjetunionen invaderar Polen.
29. september 1939: Sovjetunionen invaderar Polen: 	Sovjetunionen och Estland undertecknar ett samarbetsavtal.
5. i oktober 1939: 			Sovjetunionen och Lettland undertecknar ett samarbetsavtal. Sovjetunionen inbjuder Finland till samtal om territoriella frågor.
9. oktober 1939: Finland mobiliserar: 			Finland mobiliserar.
10. oktober 1939: Finland mobiliserar: 	Sovjetunionen och Litauen undertecknar ett samarbetsavtal.
11.-12 oktober 1939: 	En finsk delegation träffar V.M. Molotov och J.V. Stalin i Moskva och överlämnar territoriella anspråk.
November
13. november 1939: 	Förhandlingarna i Moskva Moskva bryter samman.
26. november 1939: Skottlossning 	Skott avlossas vid Mainila - Sovjetunionen iscensätter en finsk attack
28. november 1939 	Sovjetunionen drar sig ur icke-angreppspakten med Finland
30. november 1939: 	Helsingfors bombas och ryska styrkor går över gränsen till Finland.
December
1. december 1939: 	Den finska demokratiska republiken grundas. Regeringen Kuusinen.
3. december 1939: 	Finland begär att Nationernas Förbund ska ingripa i konflikten.
7. december 1939: 	Sovjetiska styrkor når Mannerheimlinjen på Karelska näset.
14. december 1939: Sovjetunionen utesluts ur Nationernas Förbund: 	Sovjetunionen utesluts ur Nationernas förbund.
23. december 1939: Finlands motanfall misslyckas: 	Finlands motanfall misslyckas.
25. december 1939: 	Finländarna vinner slaget vid Tolvajärvi.
1940
Januari
7. januari 1940: 			Finländarna vinner slaget längs Raate-vägen.
8. januari 1940: 			Finländarna vinner slaget vid Suomussalmi.
Februari
1. februari 1940: 			Sovjetunionen inleder en ny stor offensiv på Karelska näset.
5. februari 1940: 			Storbritannien och Frankrike Frankrike enas om att intervenera i Skandinavien.
11. februari 1940: 			Sovjetunionen bryter igenom Mannerheimlinjen.
12. februari 1940: Finland begär fredsförhandlingar: 			Finnarna begär fredsförhandlingar.
Mars
1.-5 mars 1940: 			Striderna kring Viborg rasar Viborg rasar.
9. mars 1940: 			Finnarna retirerar från sina sista ställningar i Viborgska viken.
12. mars 1940: 			Fredsfördraget i Moskva Moskva undertecknas.
13. kl. 11.00 i mars 1940: Vapenstilleståndet träder i kraft.

KRONOLOGI

Förspelet till vinterkriget

År 1938 började Josef Stalin Stalin började få nästan obegränsad makt i Sovjetunionen. Genom massutrensningarna 1936-1938 hade han i stort sett eliminerat alla politiska motståndare. Dessutom hade stora delar av intelligentsian avlägsnats, de allra flesta av Röda arméns högre officerare och många andra som han efter eget gottfinnande valde att kalla folkets fiender. De arresterades och avrättades vanligen, eller - i bästa fall för offret - sattes i ett Gulag-läger långt ute i vildmarken.

Stalins missnöje med Finlands innehav av Åland och Åland och gränsen i Karelen växte sig allt starkare under hela 1938. Han hänvisade hela tiden till var gränsen hade gått för 200 år sedan - under tsaren. Vid den tiden var Finland - som tidigare nämnts - en del av Ryssland. Det faktum att Sovjetunionen hade erkänt Finland som en självständig stat i revolutionens kaotiska efterdyningar - och att det till råga på allt var kommissarie Josef Stalin som hade undertecknat Tartufördraget 1920 - gjorde inte saken bättre för honom. Han utarbetade en hotbild där främmande makt skulle kunna segla in i Östersjön och få fri Östersjön och få fri tillgång till Leningrad med omnejd. Dessutom var det mycket oroande att gränsen på Karelska näset låg så nära Leningrad Leningrad. Om finnarna skulle göra gemensam sak med någon av Europas stormakter var staden bara ett kanonskott bort. Sovjetunionen ansåg att de inte kunde sitta stilla och se på när detta hände. De hävdade att de var tvungna att säkra sin västra gräns mot Östersjön på ett bättre sätt.
I april 1938 blev I april 1938 kontaktade NKVD-agenten Boris Yartsev Finlands utrikesminister Rudolf Holsti och premiärminister Aimo Cajander. Han tog kontakt på uppdrag av makthavarna i Moskva och kunde berätta för dem att de var mycket oroade över Hitlers aggressiva beteende i Europa. Österrike hade införlivats med Tyskland månaden innan och Stalin var orolig för vad som skulle hända härnäst. Eftersom Finland hade starka band till Tyskland ville ryssarna försäkra sig om att finnarna inte skulle delta i något krig mot dem - och inte heller tillåta Hitler att använda finskt territorium för att anfalla Sovjetunionen. Stalin var också orolig för att Frankrike eller Storbritannien skulle använda finskt territorium som språngbräda för en attack mot Sovjetunionen, och på Stalins begäran Stalin, Finland och Sovjetunionen inledde förhandlingar om de territoriella frågorna. Stalin krävde att gränsen på Karelska näset skulle flyttas längre in på finskt territorium och att Sovjetunionen skulle få arrendera mark på finskt territorium. Finländarna var mycket avvisande och förhandlingarna drog ut på tiden i över ett år utan att något avtal nåddes. Samtidigt förmörkades den politiska himlen i Europa och ett krig tycktes vara nära förestående.
Som en blixt från klar himmel meddelade Tyskland och Tyskland och Sovjetunionen den 23 augusti 1939 Molotov-Ribbentrop-pakten. Hela det politiska Europa var i chock, och i Finland togs nyheten emot med stor oro. Enligt den hemliga delen av avtalet - som offentliggjordes först senare - skulle Tyskland Tyskland kunna ockupera västra delen av Polen och hela Litauen, medan Sovjetunionen skulle kunna ta den östra delen av Polen, Estland, Lettland, Finland och Bessarabien (en del av Rumänien) - utan att någon av sidorna lägger sig i den andres strävanden. Hitler slösade ingen tid och anföll Polen redan den 1 september 1939. Stalin följde upp med att anfalla från öster den 17 september. Polen föll efter tre veckors strider och var nu delat i två mellan de mest totalitära staterna i Europa. Samtidigt började ryska flygplan och örlogsfartyg kränka de baltiska staternas havs- och luftrum. Stalin krävde då att länderna skulle få etablera militärbaser där. De små baltiska staterna hade sina ryggar mot Östersjön och gränsade i öster till den kommunistiska jätten. De hade inget egentligt val - de var tvungna att gå med på kraven. Under de första tio dagarna i oktober undertecknade alla tre länderna fördraget och mer än 75.000 ryska soldater strömmade över gränsen. Finnarna hade redan ett samarbetsavtal - om än ett mycket hemligt sådant - med Estland Estland. I detta avtal utlovades ömsesidigt militärt stöd i händelse av krig. Nu var det inte krig i någon av de baltiska staterna - det var ett samarbetsavtal med Sovjetunionen, och därför fanns det ingen grund för att vidta några militära åtgärder. Nu skulle det vara osannolikt att finnarna skulle kunna hjälpa Estland i vilket fall som helst. Samtidigt som de baltiska länderna fick avtalet presenterat för sig fick också den finska regeringen ett förslag till ett sådant avtal. Man vägrade och började den 5 oktober att kalla in sina reservister och fortsatte med full mobilisering av armén den 12 oktober.
Samma dag inledde Finland och Sovjetunionen förhandlingar i Moskva Moskva. Den finske Finlands ambassadör i Moskva, Aarno Yrjö-Koskinen, Stockholmsambassadören Juho Kusti Paasikivi och Väinö Tanner utgjorde den finska delegationen. Deras motparter var Molotov och Stalin. Vid det första mötet presenterade ryssarna tre förslag.
Det första förslaget var en försvars- och biståndspakt av samma typ som den som ingåtts med de baltiska staterna. Detta avvisades omedelbart av finländarna, och istället föreslogs ett mer begränsat avtal som skulle säkerställa en blockad av Finska viken Finska viken med en sovjetisk bas i Hangö. Denna bas skulle kunna samarbeta med baserna i Estland och på så sätt blockera Finska viken. Även detta förkastades av finnarna. Molotov presenterade därefter sitt tredje förslag, som gick ut på att finnarna skulle bevilja en licens för den västra delen av Finska viken (Hangö), återlämna den västra delen av Fiskehalvön och acceptera en gränsjustering på Karelska näset. Som kompensation skulle finnarna få ett dubbelt så stort område i ÖstkarelenKarelen. Efter detta förslag Paasikivi om ett avbrott i förhandlingarna för att kunna kontakta sin regering. Den 14 oktober möttes parterna igen. Stalin och Molotov hade förberett sig väl inför förhandlingarna och deras huvudkrav var att flytta gränsen 50-60 kilometer norrut från Leningrad, längs linjen Suvanto-Vuoksi-Äyräpäänjärvi-Muolaanjärvi-St. Johannes. Molotov påpekade att gränsen låg endast 32 kilometer från Leningrad och att gränsjusteringen skulle bidra till att bättre säkra staden mot angrepp. Även Hängo, Petsamo och Hängo, Petsamo och Åland diskuterades också, men ingen överenskommelse nåddes och man bestämde sig för att träffas igen den 20 eller 21 oktober. Finländarna skulle få de ryska förslagen i ett dokument innan de återvände hem. Dokumentet innehöll följande krav på Finland:
- Finland skulle hyra ut hamnstaden Hangö med omnejd till Sovjetunionen under en 30-årsperiod. En marinbas skulle etableras där, försvarad med kustbatterier liknande det som fanns vid Paldiski på andra sidan Finska viken Finska viken. Detta skulle göra det möjligt för Sovjet att blockera inloppet till Leningrad Leningrad. På denna bas skulle den sovjetiska regeringen förlägga ett infanteriregemente, två luftvärnssektioner, två flygregementen och en pansarbataljon motsvarande 5.000 man.
- Finland skulle avträda några öar i Finska Finska viken (inklusive den befästa ön Mustasaari) och ön Björkö.
- Den finsk-ryska gränsen på Karelska näset skulle flyttas 25 kilometer väster om Leningrad Leningrad, och skulle då gå från Lipola till södra kanten av Björkö stad.
- Den ryska flottan skulle få använda Lappvik nära Hangö som ankarplats.
- Finland skulle avträda den västra delen av Fiskehalvön i Norra ishavet.
- Befästningarna på Karelska näset skulle rivas på båda sidor om gränsen.
- Den finsk-ryska icke-angreppspakten skulle förses med en tilläggsklausul om att ingendera parten fick ansluta sig till någon statsgrupp eller allians som direkt eller indirekt riktade sig mot den andra parten.
- Sovjetunionen skulle inte motsätta sig en befästning av Åland under förutsättning att ingen främmande makt, inklusive Sverige, deltar i befästningen.
Som kompensation var Sovjetunionen berett att avstå delar av distrikten Repola och Porajärvi distrikt i Östkarelen tillKarelen till Finland (ett område som var dubbelt så stort - 5 529 kvadratkilometer - som de ryska anspråken mot Finland). Dessa områden bestod huvudsakligen av obebodd vildmark och var av ringa värde för Finland.
Finland kunde gå med på några mindre gränsjusteringar, men vid ett möte i Moskva i oktober Moskva i oktober förklarade Josef Stalin Stalin att de ryska kraven inte kunde diskuteras.  Vid förhandlingarna i 23-25 oktober och 2-4 november nåddes en kompromiss trots att Stalin var tvungen att ge efter för finnarnas krav Stalin var tvungen att ge efter för finnarnas krav. Han var beredd att sänka sitt egentliga krav på att flytta gränsen norrut från 50-60 km till 40 km. I gengäld gick den finska delegationen med på flera eftergifter i fråga om gränsjusteringarna. Däremot kunde finländarna inte acceptera kravet på en sovjetisk flottbas i Hangö. Finländarna var rädda för att om de först gick med på att ryska trupper skulle komma in på deras territorium, skulle de senare använda detta som en språngbräda för att ockupera hela landet - precis som Hitler hade gjort med Tjeckoslovakien efter att de hade avstått Sudetenland 1938.
Förhandlingarna hade misslyckats och finnarna vägrade att acceptera Stalins krav, och den sovjetiske diktatorn hade i sin tur redan beordrat generalstaben att förbereda en invasion av Finland.
Episoden vid Mainila
Den 26 november inträffade en serie explosioner i närheten av den lilla staden Mainila. Ryssarna hävdade att fyra av deras soldater hade dödats i en finsk artilleriattack. Finländarna förnekade detta och påpekade att allt deras artilleri hade dragits tillbaka så långt från gränsen att de inte under några omständigheter kunde nå staden. Ryssarna hade själva iscensatt detta för att få en förevändning att anfalla. Sovjetunionen drog sig tillbaka från icke-angreppspakten från 1932 och krävde att finnarna skulle be om ursäkt för händelsen och dra tillbaka sina soldater 30 kilometer från gränsen. För finnarna skulle en ursäkt vara liktydigt med att erkänna att de hade skjutit - så det gjorde de inte. Alla diplomatiska förbindelser upphörde och krisen var ett faktum. Finnarna väntade i ett plågsamt vakuum på vad som skulle hända härnäst.
Svaret kom den 30 november, då 27 ryska divisioner med sammanlagt 460.000 man gick över gränsen till Karelen Karelen, och bomberna regnade över huvudstaden Helsingfors Helsingfors.

Den finska förhandlingsdelegationen återvänder från Moskva den 16 oktober 1939, från vänster Aarno Yrjö-Koskinen, J.K. Paasikivi, Johan Nykopp och Aladár Paasonen (Wiki-commons)

INSPELNING

"Förhandlingarna hade misslyckats och finnarna vägrade att acceptera Stalins krav, och den sovjetiske diktatorn hade i sin tur redan beordrat generalstaben att förbereda en invasion av Finland."

En finsk soldat står vakt vid Viborg (Nyborg). Han har ett Mosin-Nagant-gevär över axeln och är klädd i en vinterkamouflageuniform och är väl klädd för den stränga kylan. (Finska försvarsmakten - 6124)

De militära
ledare

Finland

Carl Gustaf Emil Mannerheim  (1867 - 1951)
Carl Gustav föddes på Villnäs slott i Villnäs i det som då hette Storfurstendömet Finland. Han växte upp i en adelsfamilj som hade emigrerat till Finland från Sverige. Familjen var av tyskt ursprung, men flyttade till Sverige på 1700-talet. Mannerheim inledde sin karriär som officer i den kejserliga ryska armén och blev befälhavare för Finlands vita armé under finska inbördeskriget finska inbördeskriget. I yngre år var han en rebell som inte passade in i skolan och senare i kadettskolan.
Efter att ha tagit sig samman kom han in på Nicolas kavalleriskola och tog examen som bästa elev 1891. Han deltog i rysk-japanska kriget 1904-05 och befordrades till överste för att ha visat enastående mod under slaget vid Mukden. Efter att ha deltagit på den ryska sidan i första världskriget blev han sjukpensionär efter att ha fallit av sin häst och återvände till Finland 1917. Revolutionen var då i full gång i Ryssland. I början av 1918 utnämndes han till försvarschef och chef för den lilla finska armén. Under en kort period 1918-1919 var han Finlands riksföreståndare, innan han gick i pension efter att ha förlorat valet till president.
Större delen av 20-talet tillbringade han på resande fot och arbetade för Röda Korset och sin egen välgörenhetsorganisation: Mannerheims barnskyddsförbund. År 1931 förändrades det politiska klimatet i Finland och han valdes till chef för försvarsrådet. År 1933 utnämndes han till fältmarskalk. Under 1930-talet blev han mildare i sina attityder och uttalanden. Han förespråkade försoning mellan de forna fienderna från inbördeskriget och blev så småningom en samlande nationell symbol. Mannerheim utsågs till försvarschef när vinterkriget bröt ut, en post som han behöll under hela andra världskriget (på finska kallat "fortsättningskriget"). Han höll ett tydligt avstånd till Hitler och de tyska styrkorna och vägrade att låta finska soldater delta i belägringen av Leningrad Leningrad. Han blev till slut tvungen att underteckna ett fredsavtal med Sovjetunionen och valdes till Finlands sjätte president i augusti 1944. Han avled i Lausanne 1951 efter en bukoperation.
General Johan Woldemar Hägglund  (1893 - 1963)
Född i Viborg och utbildade sig till ingenjör vid Helsingfors universitet Helsingfors universitet. Han anmälde sig som frivillig för att strida för tyskarna under första världskriget och anslöt sig så småningom till Königlich Preussisches Jägerbataillon Nr. 27. Hägglund fick sin första krigserfarenhet på östfronten, innan han återvände till Finland och deltog i finska inbördeskriget på den vita sidan. Under mellankrigstiden studerade han vid Krigsskolan i Sverige och var under vinterkriget befälhavare för den finska IV kåren. Han är mest känd för de s.k. "motattackerna" norr om Ladoga och slaget vid Kollaa. Hägglund dog 1963.
Generallöjtnant Hugo Victor Österman  (1892 - 1975)
Född i Helsingfors i Storfurstendömet Finland. År 1915 anslöt han sig till jägarkåren i Tyskland Tyskland, och mellan 1915 och 1918 ingick han i 27:e Königlich Preussisches Jägerbataillon. Han återvände till Finland 1918 och under finska inbördeskriget förde han befäl över 5:e Jääkärirykmentti (Jägarregementet) i Viborg Viborg. Han steg snabbt i graderna och blev överste 1925. Åren 1925-1927 genomgick han Krigshögskolan i Sverige. Han var generalinspektör för infanteriet 1927-1932. Han befordrades även till generalmajor 1932.  Han förde befälet över Karelska fronten under vinterkriget och var under en stor del av tiden osams med Mannerheim, men skötte sitt jobb väl och höll ryssarna stången. Under de kritiska anfallen mot Mannerheimlinjen i februari drabbades han av ett sammanbrott och avgick från sin post den 19 februari. Under hela andra världskriget arbetade han för att stärka Finlands band med Tyskland Tyskland under hela andra världskriget och ansvarade för uppbyggnaden av den finska SS-divisionen. Mot slutet av kriget blev han åter generalinspektör för infanteriet. Han avgick i december 1945. Österman dog 1975.

de militära ledarna

Sovjetunionen

Josef Vissarionovitj Stalin (född Iosif Vissarionovich Dzhugashvili) (1878 - 1953)
Stalin föddes i Georgien och var en av ledarna för den bolsjevikiska revolutionen i Ryssland och blev efter Lenins död 1924 Sovjetunionens obestridde ledare fram till sin död 1953. Han eliminerade all konkurrens om ledarskapet från 1924 och framåt. Från 1937 till 1938 genomgick även Röda armén utrensningar och alla som kunde tänkas ha tankar på, eller förmåga att, beröva honom makten eliminerades. Stalin stred i det polsk-ryska kriget 1920-1921 och var en av de ledare som förlorade kriget. Hans starka önskan att säkra Sovjetunionens västra gräns, för att vinna tid i sin egen militära uppbyggnad, fick honom att underteckna icke-angreppspakten med Hitler. Han erövrade sedan Baltikum, delar av Rumänien och tog slutligen över Finland. Han var en järnhård härskare och drog sig inte för att offra miljontals människoliv, för fosterlandet och för kommunisternas sak.  Stalin dog 1953.
Kirill Afanasjevitj Meretskov  (1897 - 1968)
Meretskov gick med i kommunistpartiet redan 1917 och deltog i revolutionen och det efterföljande inbördeskriget. Han var befälhavare för Leningrads militärdistrikt när vinterkriget startade. Han blev befälhavare för 7:e armén i januari och fick i uppdrag att anfalla Mannerheimlinjen i det tredje försöket att bryta ner det finska motståndet. Han hedrades av Sovjetunionen som en hjälte för sina insatser. År 1941 blev han chef för generalstaben, men greps den 23 juni 1941 misstänkt för att ha konspirerat mot Stalin Stalin. Av någon anledning (detta är mycket oklart och få vet varför han inte avrättades) släpptes han och återinsattes som befälhavare för 7:e armén och deltog i försvaret av Leningrad under andra världskriget Leningrad under andra världskriget. Han ledde senare anfallet mot Finland 1944 och befordrades till marskalk av Sovjetunionen. Han stred senare i Manchuriet mot japanerna och avslutade sin karriär som generalinspektör för de ryska försvarsstyrkorna. Meretskov avled 1968.
Kliment Jefremovitj Vorosjilov (1881 - 1969)
Vorosjilov växte upp i Ukraina och anslöt sig till den ryska revolutionen från första början. Han var mycket politiskt aktiv och träffade Stalin under det ryska inbördeskriget, där han stred i 1:a kavalleriarmén. År 1921 gick han med i kommunistpartiets centralkommitté och blev kommissarie för flottan och armén samt under perioden 1925-1934 ordförande för det revolutionära militärrådet.
Vorosjilov förde befäl över alla de militära trupper som anföll Finland under vinterkriget. Han är en av de få personer som vid åtminstone ett tillfälle Stalin i vredesmod vid minst ett tillfälle och överlevde. Han klandrade Stalin för hans dåliga insatser under striderna mot Finland i december. Han ersattes av Tymosjenko, men fick en annan position där han arbetade med kulturfrågor. Han fortsatte i ledningen för kommunistpartiet och var en av dem som, om än något motvilligt, var ansvarig för avrättningen av de polska officerarna i Katyn.  Vorosjilov kvarstod i det ryska kommunistpartiets centrala ledning fram till sin död 1969, efter att ha utnämnts till Sovjetunionens hjälte för andra gången.
Semjon Konstantinovitj  tymosjenko  (1895 - 1970)
Timosjenko föddes i Ukraina och tjänstgjorde i den ryska armén under första världskriget. Under inbördeskriget anslöt han sig till De röda, där han tjänstgjorde under Semjon Budjonnyj i dennes kavalleridivision och där träffade Stalin. År 1919 anslöt han sig till kommunistpartiet där han fick olika kommandon i Röda armén och undkom Stalins utrensningar på 1930-talet. Han var befälhavare för den ukrainska fronten under anfallet mot Polen 1939. Tymosjenko tog befälet över de ryska styrkorna i kampen mot Finland i januari 1940 och lyckades efter en enorm uppbyggnad av styrkorna till slut bryta det finska försvaret på Karelska näset.
Under andra världskriget sattes han in där Stalin behövde honom som mest. Han stred vid Smolensk, Kiev, Stalingrad, nordvästra fronten, Leningrad, Kaukasus och i Baltikum 1944.
Han blev två gånger utnämnd till Sovjetunionens hjälte och fick en rad andra utmärkelser.
År 1960 utnämndes han till generalinspektör för försvarsministeriet.  Tymoshenko dog i Moskva Moskva 1970.

Proagandavykort från 1940 med texten "Facisitiska hundar skäller" som en referens till det finska vita gardet, den militära styrka som besegrade de röda i Finland under inbördeskriget 1918.

Utöver de reguljära styrkorna fanns det flera olika typer av förband av civilgardister och nationella soldater som kunde mobiliseras i händelse av krig, vilket drastiskt ökade arméns storlek. Den största andelen utgjordes av de nationella soldaterna, arméreserven. De var indelade i nio divisioner och med dessa uppgick armén till 127.000 man. Dessutom uppgick civilgardet till cirka 100.000 man. Ovanpå allt detta kom kvinnoorganisationen Lotta Svärd, som utförde många olika stödjande uppgifter inom bland annat transport, sanitet, förplägnad, luftvärn, bevakning, samband, fältpost med mera. Lotta Svärd hade cirka 100 000 frivilliga kvinnor, vilket innebar att Finlands totala försvarsstyrka uppgick till över 400 000 män och kvinnor - över 10 procent av befolkningen.
Arméns indelning
och struktur:
Inom armén var infanteridivisionen den största organisationen.
En division bestod av:
• Divisionshögkvarter
• Försörjningskompani
• Två ingenjörskompanier
• Två signalkompanier
• Tre infanteriregementen
• Ett jägarkompani för cykel
• En kavalleritrupp
• En MG-pluton
• Fältartilleri:
• Två fältkanonbataljoner (vardera om 3 bataljoner)
• En haubitsbataljon (med 3 batterier)
• En division hade totalt 11.000 gevär, 250 kulsprutor, 250 lätta kulsprutor, 116 tunga kulsprutor, 18 granatkastare och 54 fältartilleripjäser i kalibern 37-152 mm.
Ett infanteriregemente bestod av:
• Regementshögkvarter (12 man)
• Befälscentral
• Försörjningscentral
• Förrådskompani (169 man)
• Försörjningspluton (41 man)
• Signalpluton (55 man)
• Ingenjörspluton (45 man)
• Fältkök (27 man)
• Regementets transportavdelning
• Tre infanteribataljoner
En infanteribataljon bestod av:
• Bataljonshögkvarter (sex man)
• Jägarpluton
• Förrådskompani (118 man)
• MG-kompani (154 man med 12 tunga kulsprutor)
• Granatkastarkompani (83 man, fyra stycken 81 mm eller 82 mm)
• Tre infanterikompanier
Ett infanterikompani bestod av:
• Kompaniets högkvarter
• Meddelande- och fotorder (en officer, en korpral, fyra infanterister)
• Observationsgrupp (en korpral, tre infanterister)
• Stridsgasgrupp (en korpral och tre infanterister)
Fyra infanteriplutoner, var och en bestående av:
• Truppens högkvarter (en officer med pistol och/eller kulspruta, en sergeant och två infanterister)
• Två infanterigrupper (vardera bestående av en korpral med kulspruta och åtta infanterister med gevär)
• Två infanterigrupper med lätta kulsprutor, ledda av en korpral med gevär och sex man med lätta kulsprutor och fem gevär som personliga vapen.
Kavalleriet
I den finska armén fanns det tre små kavalleriregementen. De tre var: Hämeen kavalleriregemente, Uudenmaan dragonregemente och Karelska beridna infanteriet. År 1939 omorganiserades dessa regementen till två regementen. Karelska beridna infanteriet införlivades med de två andra regementena, som blev en del av en kavalleribrigad: Ratsuväkiprikaati.
Kavalleribrigaden bestod av:
• Brigadens högkvarter
• Försörjningstrupp
• Signaleringstrupp
• Ridskola
• Musikkår
• En jägarbataljon
• Tavastlands kavalleriregemente (HRR)
• Nylands dragonregemente (URR)
• Hästdragna artilleribatterier
• Pansarvärnskompani
Jägarna
Under första världskriget rekryterade tyskarna många av de finska nationalisterna till sina styrkor och bildade 1915 den 27:e Jägarbataljonen. Det var en brigad på 2.000 man med en liten artillerisektion och en liten kulspruteavdelning. Efter fredsslutet återvände dessa hem och bildade grunden för den nya finska armén. Fyra finska jägarbataljoner sattes upp. De var utrustade med skidor på vintern och cyklar på våren, sommaren och hösten. Dessa betraktades som arméns absoluta elitförband under perioden 1939-1945. Jägarna rekryterade de starkaste och bästa soldaterna i Finland och sattes in där striderna var som hårdast. Förutom att de sattes in som anfallsstyrkor var det också dessa män som utförde de mest krävande längre spaningsuppdragen under fortsättningskriget 1941-1944.
En jägarbataljon bestod av:
• Bataljonens högkvarter
• Signalsektion
• Försörjningssektion
• MG-kompani (12 tunga kulsprutor)
• Granatkastarpluton (tre stycken 81 mm granatkastare)
• Tre jägarkompanier, vart och ett bestående av:
- 	Kompaniets högkvarter
-	Försörjningspluton
- 	Tre skyttekompanier
Fristående kompanier och
bataljoner
Under mobiliseringen 1939 sattes ett antal mindre divisioner upp utöver den planerade mobiliseringsuppsättningen. Dessa fungerade i huvudsak som självständiga förband.  I gränsområdena mot Sovjetunionen bildades dessa förband av reservister som väl kände till de områden de skulle strida i. Totalt 25 förband sattes upp före kriget och ytterligare 23 tillkom under krigets första månader. De 23 bestod av tio infanterikompanier, nio cykelkompanier och fyra kulsprutekompanier. Många av dessa enheter deltog i de hårdaste striderna längs gränsen och klarade sig mycket bra.
Gränstrupper
Vid vinterkrigets utbrott fanns det nio gränskompanier (Rajakomppania) på Karelska näset och ett i Petsamo-området Petsamo-området, samt sex gränsbataljoner som var stationerade norr om Ladogasjön.
Gerillabataljoner
Geriljabataljonerna eller Sissi-bataljonerna, som de kallas på finska, bildades 1939. Var och en av dem var lika stor som en halv infanteribataljon. De hade inget bataljonshögkvarter och inte heller något kulsprutekompani. Fem av dessa bataljoner bestod av äldre män och män som inte riktigt hade nått stridsduglig ålder. Dessutom var de mycket dåligt utrustade och betraktades mer som rebellstyrkor - eller en form av gerillakrigare. Dessa avdelningar agerade i stort sett på egen hand och hade i princip frihet att anfalla ryssarna var de än befann sig i de djupa finska skogarna. I själva verket sattes de in där det var som mest kris och där det uppstod luckor i de finska linjerna. De hade ett tufft jobb, där de ofta sattes att göra samma jobb som de fullt utplacerade finska infanteridivisionerna.
Artilleri
Finnarna hade tre typer av artilleriförband: Fältartilleriregemente, tung artilleribataljon och fristående artilleribatterier. Ett fältartilleriregemente bestod av tre bataljoner, var och en med tre batterier, varav två hade 76 mm fältkanoner och den tredje 122 mm haubits. Sammanlagt hade varje regemente 24 fältkanoner och 12 haubitsar. Alla var hästdragna.
De tunga artilleribataljonerna stod under generalstabens direkta kontroll och sattes in där behoven var som störst. Nio bataljoner fanns 1939, var och en med tre batterier om fyra kanoner - så varje bataljon hade en teoretisk styrka på 12 kanoner. Kalibern var 105 mm eller 107 mm kanoner eller 150 mm eller 152 mm haubitsar. När kriget bröt ut var tre av dessa bataljoner inte fullt formerade.
Det fanns också fem fristående artilleribataljoner som sattes upp med äldre kanoner från tiden före första världskriget. Många av dessa kom från tsarens armé och var 76 mm fältkanoner av standardtyp. Dessa vapen utgjorde så mycket som 30 procent (192 vapen) av artilleriinventariet.
Det civila gardet
Suojeluskunta, som den kallades på finska, var en militär organisation som var skild från den reguljära armén. Den baserade sig på de paramilitära styrkorna i Paramilitära styrkor och andra oberoende frivilliga militära grupper före och under finska inbördeskriget och under det finska inbördeskriget blev styrkan en mycket viktig resurs för försvaret av Finland. Många av soldaterna från inbördeskriget anslöt sig till den finska armén, men många av dessa veteraner gick också ut och organiserade Sivilgarden. Sivilgarden var en frivillig organisation som erbjöd vapenutbildning och fysisk fostran för finska ungdomar. Stor vikt lades vid vapenhantering och användning av skidor. Många av dessa ungdomar blev under mellankrigstiden bland de skickligaste finländska idrottsmännen och framstod som idrottshjältar och idoler. Detta främjade också rekryteringen till gården. Många av dessa duktiga skidåkare visade sig vara mycket värdefulla under vinterkriget, och många av dem deltog i de hårdaste striderna i de djupa skogarna norr om Ladogasjön Ladogasjön. Medlemmarna i civilgardet Civilgardets medlemmar såg sig själva som en insatsstyrka som kunde sättas in vid ett eventuellt anfall mot Finland. Många av dem var officerare och meniga i den finska armén och vid mobilisering skulle de anmäla sig till sin sin avdelning när de mobiliserades. Fördelen var att dessa soldater var välutbildade, hade egna vapen hemma (liksom det norska hemvärnet) och uniformer. Civilgardet hade också en egen vapenfabrik - SAKO. Denna fabrik producerade bland annat Mosin-Nagant-gevär som användes av den finska armén. Under hela mellankrigstiden arbetade civilgardet för att landet skulle vara så väl rustat som möjligt i händelse av krig. De deltog också i byggandet av Mannerheimlinjen hösten 1939.
Livgardet var organiserat i distrikt. Varje distrikt hade sina egna grupper med lokalkännedom om de områden där de bodde. Detta gav soldaterna ett stort övertag gentemot de anfallande ryssarna när kriget bröt ut. Antalet medlemmar i civilgardet Civilgardet varierade under perioden 1918 till 1939. Det lägsta antalet medlemmar var 78.000 och i november 1939 fanns det hela 119.500 krigsklara civilgardister.  När kriget bröt ut anslöt sig 65.000 av dessa till sina arméförband, medan 55.000 antingen var för unga eller för gamla. Dessa tilldelades vakttjänstgöring och ett antal andra typer av tjänstgöring som innebar att arbetsföra män kunde skickas till fronten. I ett fall - i I ett fall - Viborg - sattes en bataljon av dessa arbetsföra civilgardister upp som reservstyrka i Summa-området i Mannerheimlinjen. Civilgardets unika organisation spelade en enorm roll i försvaret av Finland 1939, och det är svårt att föreställa sig att finländarna skulle ha kunnat försvara sig så väl som de gjorde utan dessa frivilligas ihärdiga insatser under mellankrigstiden.
Lotta Svärd
Lotta Svärd grundades 1921 och var den kvinnliga delen av civilgardet. Organisationens motto var att stödja och stärka Civilgardet och hjälpa dem att försvara hem och land. Kvinnorna var i alla åldrar och de hjälpte till med allt från matlagning till att sy uniformer, vakttjänst, luftbevakning med mera. Flera av Lotta Swords medlemmar dödades av ryska flygplan när de övervakningstorn de stod i besköts av stridsflygplan. När kriget bröt ut var det cirka 100.000 medlemmar som anmälde sig som frivilliga. Deras insatser var betydande och de hedrades för sin tjänst både efter vinterkriget och efter att freden slutligen kom 1945.
Avdelningar med stridsvagnar och pansarfordon
Liksom de flesta andra små nationer i Europa hade finländarna en alltför liten budget för att kunna bygga upp stora enheter med stridsvagnar och pansarfordon. Redan 1919 köpte finländarna sina första stridsvagnar från Frankrike. De var 34 till antalet Renault FT-17, som naturligtvis var helt föråldrade i slutet av 1939. År 1931 köpte man 33 brittiska Vickers-Carden-Loyd MK VI som förstärkning till Renault-vagnarna. År 1936 köpte man också en svensk Landsverk 182 pansarbil. Dessutom hade man två gamla, små stridsvagnar för utbildningsändamål. Det var med dessa vagnar och denna bil som finnarna skulle möta ryssarnas överväldigande stridsvagnsdivisioner. Stridsvagnarna organiserades i en stridsvagnsbataljon bestående av fem kompanier. 1. kompani 1 och kompani 2 var utrustade med Renault FT-17, 3:e och 4:e kompaniet var utrustade med Vickers-stridsvagnar och 5:e kompaniet var en utbildningssektion med pansarbilen och de två små lätta stridsvagnarna.  Bataljonen hade också två gamla pansartåg. Totalt bestod bataljonen av 700 man och stod under befäl av major S. Björkmann.
Det finska flygvapnet
När kriget bröt ut förfogade det finska flygvapnet över totalt 146 flygplan av olika typer.  När det gäller jaktplan hade man 15 Bristol Bulldog IV, som egentligen hade tagits ur bruk 1935, och 41 holländska Fokker D.XXI, en något modernare flygplanstyp. De hade också 18 Bristol Blenheim bombplan som byggts på licens. I mitten av 1939 beställde man 25 Fiat G.50 jaktplan från Italien, men endast två av dessa hade monterats när kriget kom. När kriget bröt ut utlovades stöd i form av ett antal flygplan från utlandet. Dessutom beställdes fler flygplan. Dessa flygplan var:
- 	30 Morane-Saulnier M.S.406 stridsflygplan från Frankrike
- 	44 Brewster 239 jaktplan från USA
- 	30 Gloster Gladiator II biplansjaktplan från Storbritannien
- 	22 Gloster Gauntlet skolflygplan från Storbritannien
- 	12 Bristol Blenheim IV bombplan från Storbritannien
- 10 Fiat G.50 jaktplan från Italien
Flera av dessa flygplan var egentligen beställda för andra länder, men omdirigerades för att hjälpa Finland. Oavsett hur många flygplan som anlände till Finland var de hopplöst underlägsna det ryska flygvapnet.
Utländska frivilliga
När det blev känt att Finland var under attack från Sovjetunionen fick finländarna mycket sympati från omvärlden. De allra flesta statsöverhuvuden och deras regeringar runt om i världen fördömde Stalins angrepp på det neutrala lilla landet. I flera länder gick sympatierna så långt att män anmälde sig som frivilliga för att kämpa för Finland mot de kommunistiska horderna. Från Sverige tog 8760 frivilliga upp vapen för Mannerheim. Av dessa placerades cirka 500 i de finska styrkorna, medan resten bildade Svenska Friviligkåren (SFK). Kåren var indelad i tre bataljoner med bl.a. luftvärns- och artillerienheter. Divisionerna var av brigadstorlek. Officerarna i SFK var huvudsakligen svenska officerare som tidigare hade stridit för de De vita under det finska inbördeskriget. Den svenska kåren sattes in i norra Finland den 15 februari och hade totalt 28 stupade.  Utöver dessa infanterisoldater satte svenskarna även in flygförbandet Flygregiment 19. i samma område, som flög totalt 25 äldre Hawker Harts och Bristol Bulldogs.
Det fanns 727 frivilliga från Norge som också tjänstgjorde i SFK. Drygt 1.000 danskar och många ester tjänstgjorde också. Därutöver fanns 346 män från Ungern och 350 amerikaner - som samlades i den Finsk-amerikanska legionen (Amerikansuomalainen) - 13 britter och 150 italienare. En italiensk pilot anslöt sig till det finska flygvapnet och blev nedskjuten och dödad i luftstrid. Till och med en japan kom för att kämpa mot de röda horderna.  Många av dessa anlände till Finland veckorna efter att vapenstilleståndet undertecknats den 13 mars.
FINLÄNDSKA VAPEN
Pistoler
När kriget bröt ut hade finländarna många olika handeldvapen. Särskilt när det gäller pistoler fanns det en mängd olika typer från olika länder. Flera typer av gamla ryska Nagant-revolvrar, den sovjetiska halvautomatiska TT-30/33-serien, den tjeckiska CZ-serien - också den halvautomatisk, belgiska FN- ochBrowning M1935, olika italienska Beretta-pistoler, spanska Ruby och Astra 300-pistoler, Mauser M1896. Dessutom fanns det flera andra typer som var privatägda och därför inte registrerade. Officerarna var glada över att kunna hålla sig med vapen. Det enorma utbudet av pistoler och revolvrar ledde till en kaotisk försörjningssituation, och officerare och soldater fick ofta slut på ammunition.
Den viktigaste pistolen var den tyska 9 mm P08 Luger. Den kom huvudsakligen från den tyska 27:e jaktbataljonen. Under 1920-talet beställde finländarna dessutom mer än 8.000 Lugers i kaliber 7,62 mm från det tyska företaget DWM. Dessa fick beteckningen m/23 och delades ut till armén, flottan, flygvapnet och civilgardet. Den mest kända av de finsktillverkade pistolerna var Aimo Lahti L-35, ett robust 9 mm-vapen som var tänkt att ersätta Lugern. Produktionen av denna pistol kom inte igång på allvar förrän efter vinterkrigets slut.
Gevär och hagelgevär
I likhet med pistoler och revolvrar hade finländarna också ett stort urval av gevär och hagelbössor. Redan 1919 beslöt försvarsledningen att standardisera det gevär som skulle användas. År 1919 fanns det en mängd ryska, japanska, italienska, franska, brittiska, amerikanska, tyska och österrikiska vapen bland soldaterna. Eftersom det redan fanns nästan 190.000 ryska Mosin-Nagant M1891-gevär i de tidigare ryska garnisonerna, var valet enkelt. Förutom vapnen fanns det också enorma mängder 7,62 mm ammunition i lager. Mot slutet av 1900-talet började även finländarna tillverka sina egna versioner av Mosin-Nagant-gevären. De köpte gamla vapen och delar från olika europeiska länder för att säkerställa en god försörjningssituation för sina vapengod försörjningssituation för vapnen och för produktionen. Flera olika versioner av de finska Mosin-Nagant-gevären tillverkades Mosin-Nagant-gevär. Bland annat en karbinversion med beteckningen M/27 och en civilförsvarsversion med beteckningen M/24.  Tillverkningen av de egna versionerna blev ingen större framgång och av M/39-versionen tillverkades endast 2200 exemplar. Finnarna gick därför tillbaka till att tillverka M1891-versionen, men gjorde ett betydligt robustare och säkrare gevär än den ryska modellen. Det var mer träffsäkert och tålde kylan bättre. Förutom geväret Mosin-Nagant-geväret använde finländarna ofta de ryska vapen som de hittade på slagfältet. Vanligast var Simonov AVS-36 och Tokarev SVT-38 användes. AVS-36 var illa omtyckt eftersom det var mycket instabilt och opålitligt.  Å andra sidan var SVT-38-geväret mycket omtyckt. Det var halvautomatiskt (något som finnarna inte hade själva) och uppförde sig stabilt och pålitligt under vinterförhållanden. Totalt skaffade finländarna ca 2.700 exemplar av detta vapen.
Kulsprutepistoler
Ett av de vapen som blev mest känt under vinterkriget var den finsktillverkade 9 mm Konepistooli kp/31 - även kallad Suomi (Finland). Denna extremt robusta och pålitliga kulsprutepistol utvecklades av Aimo Lahti från 1930 och framåt. Den var avsedd att ersätta den tyska Bergmann M/20-kulsprutor som finländarna hade tagit över efter första världskriget. Bergmann-kulsprutan tillverkades i Schweiz på licens från Tyskland och var Tyskland och var ett mycket bra vapen. Det fanns cirka 1 400 Bergmann fanns i Finland år 1939.
Suomien hade ett 20-skotts lådmagasin eller ett 40-skotts trummagasin. Från 1937 fanns det även ett magasin som rymde hela 70 patroner. Under de extrema väderförhållanden som rådde i december, januari och februari 1939-40 var denna kulspruta vida överlägsen. Den var stabil och lätt att underhålla och ansågs vara världens bästa kulspruta. Den blev en ikon för vinterkriget. De ryska soldaterna fruktade detta vapen. När de finska skidåkarna plötsligt dök upp ur skogen i hög fart och svepte fram genom lägerplatser och fordonskolonner med smattrande Suomis, gick många ryska soldater sitt öde till mötes.
Maskingevär
När det gällde tunga kulsprutor hade finländarna främst ryska Maxim vattenkylda vapen. Modellerna M1905 och M1910 - som var kvar från första världskriget - användes ända till slutet av andra världskriget. År 1939 hade man 100 M1905 och cirka 400 M1910. Man gjorde vissa förbättringar på vapnen - som att sätta dem på stativ, och vissa justeringar för att förbättra matningen av skotten. I övrigt behölls de i stort sett som de var och visade sig vara mycket pålitliga och robusta i det hårda vädret. De allra flesta av dessa tunga kulsprutor sattes upp i bunkrar längs Mannerheimlinjen. Ett fåtal användes också som luftvärnskanoner. Ett fåtal tyska Maxim MG08 användes också för närförsvar av kustbefästningarna. I början av kriget använde finländarna sin egen Lahti-Saloranta LS-26 kulspruta - kaliber 7,62 mm. Denna visade sig vara nästan för fint tillverkad. Smuts- och köldproblem gjorde att dessa inte fungerade bra i de hårda väderförhållandena. Å andra sidan fungerade de erövrade ryska Degtyvarev DP-kulsprutorna bra. Finländarna lyckades få tag på över 3.000 sådana kulsprutor och de togs genast i bruk som lätta standardkulsprutor i den finska armén. Många av de finska stridsvagnarna var också utrustade med detta vapen. Dessutom hade finnarna några danska Madsen M/20, svenska M/21, två franska modeller: M1915 CSRG "Chautchat" (mycket opålitlig) och den robusta och pålitliga Chatellerault FM24/29, samt några brittiska Lewis och belgiska FN M1930 kulsprutor.
Pansarvärnsvapen
En av de största svagheterna i det finska försvaret var bristen på pansarvärnsvapen. Förutom att finnarna aldrig tidigare hade utsatts för stridsvagnsanfall och att soldaterna inte var tränade eller psykologiskt förberedda för att möta sådana vapen, var urvalet av pansarvärnsvapen ett sorgligt kapitel. De hade en handfull gamla ryska 37 mm infanterikanoner: M1914 "Obuhov" och "Rosenberg" M1918, samt 48 svenska 37 mm Bofors M1937 (37/36). Detta var en bra pansarvärnskanon, men kalibern började bli för liten 1939. Få finska soldater utbildades för att använda dem, och ammunitionslagren var också små, så effekten av dessa vapen var mycket liten. Under krigets gång tillkom flera användbara vapen för att bekämpa de ryska stridsvagnarna. Den danska Madsen 20 mm "pst k/40 levererades i januari (användes mest i luftvärnsrollen) och 25 franska Hotchkiss 25 mm "Pst k/34 och Pst k/37 levererades i februari.  Finnarna erövrade också mer än 100 olika ryska 45 mm pansarvärnskanoner, som de omedelbart satte i tjänst.
L-39 var namnet på det finska pansarvärnsgeväret som såg dagens ljus i september 1939. Den var mycket kraftig - 20 mm - och kunde slå ut de allra flesta ryska lätta stridsvagnar. Det hade ett magasin på 20 patroner och sköttes av två man. Tyvärr för finländarna färdigställdes endast två exemplar under kriget. När kriget tog slut den 13 mars fanns det 130 pansarvärnsgevär i den finska armén, ca 100 exemplar av det 13,97 mm brittiska Boys-geväret som donerats till Finland och anlänt i januari/februari, några 20 mm schweiziska Solothurn och några 13 mm tyska Mauser-gevär från första världskriget.
Gruvor
Redan 1936 tillverkade finnarna sin första pansarvärnsmina - M/36. Det var en skivformad mina som kunde placeras ut i jord, snö och is. Problemet med den första versionen var att laddningen var för liten. Finnarna löste det genom att stapla två stycken ovanpå varandra - för att få tillräckligt med kraft. I december 1939 kom de med en förbättrad modell - M/39. Nästan 125.000 av dessa tillverkades innan kriget tog slut. För det mesta var finnarna bra på att använda minor. De placerade ut många av dessa i buffertzonen vid Mannerheimlinjen Mannerheimlinjen och gjorde det svårt för Röda armén att avancera. Bland annat lade de ut minor i myrar som de visste skulle vara täckta av snö. Många ryska soldater vadade genom snön och utlöste minor på detta sätt. De lade ut minor - tillsammans med TNT-laddningar - på botten av sjöar som frusit till och utlöste dem när fienden kom över isen så att stridsvagnar och infanteri försvann i det iskalla vattnet.
Kasapanos och molotovcocktails
Finländarnas brist på resurser gjorde dem mycket uppfinningsrika i krig. Redan 1936 uppfann kapten Kaarlo Tuurna en typ av stor handgranat som kunde användas mot stridsvagnar, pansarfordon och bunkrar. Laddningen bestod av en metallåda som innehöll sprängämnen, vanligtvis TNT. En laddning på ett halvt kilogram kunde spränga hål i 12 mm pansar. Lådan var försedd med ett trähandtag så att den lätt skulle kunna kastas. Den hade också en utlösningsmekanism som gjorde att laddningen exploderade efter några sekunder. Det fanns många olika typer av Kasapanos, både i fabriker och av soldater i fält. Laddningarna kunde variera från ett halvt kilo upp till 4 kilo TNT.  Det mest kända vapnet av denna typ var dock Molotovcocktailen, uppkallad efter den ryske utrikesministern. Den bestod helt enkelt av en flaska med brandfarlig vätska, t.ex. bensin eller diesel. Runt flaskan placerades en tändanordning, som ofta var en trasstrumpa som tändes med tändstickor. I industriell produktion tillverkades cocktails också med hjälp av en pulverblandning som antände vätskan när flaskan gick sönder. Molotovcocktails användes för att sätta eld på ryska stridsvagnar och fungerade mycket bra. En sådan flaska i tornet eller i luftkylningssystemet ovanför motorn satte stridsvagnarna i brand på några sekunder.
Båda dessa vapen krävde absolut sin man för att vara effektiva. Soldaten var tvungen att komma inom kastavstånd från målet, och i strid är detta naturligtvis ett problem. Finnarna var kända för att vara orädda, och de hittade många sätt att gömma sig i terrängen och överraska ryssarna där fienden ryckte fram.
Den finska taktiken
Det finns två huvudsakliga sätt att strida som finnarna är särskilt kända för. Det första är Motti-taktiken, som användes för att besegra stora ryska förband i de djupa finska skogarna. Det andra är skarpskyttar, finländarna hade några av de bästa skarpskyttarna i världen, som dödade sina fiender i massor.
Motti-taktik
Motti är namnet på en trave timmer som ännu inte har huggits för ved.
Till en början var det inte en taktik som finländarna hade införlivat i den finska armén före kriget. På sätt och vis var taktiken självklar, och det sätt på vilket finländarna besegrade de stora ryska divisionerna blev känt som motti. De västerländska korrespondenterna i De västerländska korrespondenterna i Helsingfors tog snabbt upp namnet och använde det på ungefär samma sätt som de använde termen "Blitzkrieg" för Hitlers anfallsmetoder i Polen Polen.
Finländarna gav detta namn åt den taktik som de använde för att stoppa de stora ryska motoriserade divisionerna som avancerade in i Finland norr om Ladogasjön Ladogasjön. Dessa områden var så skogstäta och hade så mycket oländig terräng - i form av berg, sjöar och myrar - att de ryska divisionerna var tvungna att hålla sig på de smala skogsvägarna som gick över gränsen och in i Finland. Ryssarna ryckte fram i linje - ofta utan planering. Utbildningsdivisionerna placerades ofta längst bak i divisionskolonnen, stridsvagnarna längst fram och artilleriet i mitten. Infanteriet sattes upp på lastbilar utspridda över hela kolonnen.  På en smal väg med oframkomlig terräng på båda sidor, med stora mängder snö och bitter kyla var dessa kolonner ett lätt byte för skickliga och hårdföra finska soldater. De blockerade helt enkelt vägen framför kolonnen. Sedan attackerade de den bakifrån. På så sätt fastnade hela den flera kilometer långa raden av fordon. De kunde inte röra sig av vägen - varken framåt eller bakåt. Finnarna delade sedan upp kolonnen i mindre bitar. Snabba skidåkare attackerade ryssarna med maskingevär och handgranater - eller molotovcocktails. Krypskyttarna låg på avstånd och plockade bort soldat efter soldat. När kolonnen hade lämnats hjälplös under en längre tid började bränslet till bilar och vagnar att ta slut. Det fanns inga värmekällor - utan att tända eldar. När ryssarna gjorde det blev de lätta mål för krypskyttar. Flera ryska divisioner utplånades på detta sätt (se nedan).
Prickskyttar
Ett av krigets grymmaste vapen - prickskyttar - användes flitigt av finländarna. Många av männen i civilgardet var duktiga jägare och hade under många år fått en grundlig utbildning i skytte och vapenhantering. En av hörnstenarna i civilgardet var att medlemmarna hade egna vapen hemma. Nu var inte skarpskytte en gren som civilgardet fokuserade särskilt mycket på, men resultatet av träningen gjorde att många blev mycket skickliga. De ställde till det för de ryska soldaterna både natt och dag och kunde ligga i flera dagar i sina små nästen - osynliga för alla - innan de plötsligt avlossade en snabb serie välriktade skott. De flesta finländare använde inte kikarsikte, eftersom det innebar att de var tvungna att hålla huvudet högre över geväret. Den mest berömda av de finska prickskyttarna var Simo Häyhä, som dödade över 500 ryska soldater under vinterkrigets 100 dagar.
Mannerheimlinjen
Mannerheimlinjen var namnet på den finska försvarslinje som löpte över Karelska näset från Ladogasjön i öster och över till Finska viken i Finska viken i väster. Linjen började byggas i början av 1900-talet, strax efter att Finland blivit självständigt. Den byggdes ut, förbättrades och förstärktes under hela mellankrigstiden - särskilt mot slutet av 1930-talet. Karelska näset är vägen in i hjärtat av Finland - från öster. Efter att ha blivit självständiga insåg finländarna snabbt att det största militära hotet kom österifrån. Sovjetunionen var en mycket instabil granne för det lilla landet, och deras hårt vunna självständighet skulle inte ges bort så lätt. Därför började man bygga skyttegravar och bunkrar av timmer och betong på udden.  År 1939 hade försvarslinjen blivit en robust kombination av stora och små betongbunkrar, timmerbunkrar, skyttegravar, stridsvagnshinder, skyttegravar och artilleriställningar. Det faktum att försvarslinjen fick namnet Mannerheimlinjen är inte något som finländarna själva kom på. Det var de utländska nyhetsreportrarna som bevakade vinterkriget som gav den detta namn. Finländarna kallade försvarslinjen för huvudförsvarslinjen, och den skulle komma att bli själva symbolen för det trotsiga motstånd som finländarna bjöd sin övermäktiga fiende. När byggandet inleddes 1920 var Finland ett fattigt land. Utgifterna för försvaret måste hållas nere. Trots detta satte man igång med att säkra Karelska näset. Udden sågs som "nyckeln till Finland" eftersom avståndet från den ryska gränsen till huvudstaden Helsingfors var mycket kort. Finländarna började med att bygga en rad betongbunkrar av dålig betongkvalitet, varav de allra flesta stod på marken och var väl synliga i terrängen. Dessutom förstärktes bunkrarna med pansarplåtar som den ryska flottan hade lämnat kvar i finska hamnar - där de tidigare hade utfört underhåll och reparationer på sina fartyg. De finska ingenjörerna tog med sig dessa plåtar till den karelska udden och täckte bunkrarna med dem.  Att bunkrarna var väl synliga i terrängen utnyttjades av den ryska underrättelsetjänsten under mellankrigstiden, som flitigt fotograferade allt som byggdes - utan att finländarna stoppade dem. En fördel som man skulle kunna tro att ryssarna skulle ha utnyttjat när kriget bröt ut. Undantaget från dessa "billiga" bunkrar var kustforten, som byggdes längs Finska viken och längs Ladogasjön. Dessa mäktiga fort byggdes in i bergen och i terrängen. Utrustade med kanoner med lång räckvidd kontrollerade forten båda sidor av udden. Särskilt viktiga var de vid Kaarnajoki och Järisevä, som låg bakom Taipale-sektorn vid Ladoga. Mot Finska viken var forten i Koivisto, Humaljoki, Tuppura och Ristiniemi de viktigaste. Alla dessa fort var inblandade i striderna och hindrade ryssarnas försök att anfalla över isen vid Ladoga och i Finska viken till katastrofer. Mellan betongbunkrarna uppfördes timmerbunkrar.  Dessa skulle fungera som manskapsutrymmen för soldaterna. Timmerbunkrarna byggdes två till tre meter ner i marken och gav soldaterna ett bra skydd mot eld från handeldvapen och kulsprutor, men stod inte emot mer allvarlig artillerield. En enda direktträff från en av de stora ryska kanonerna kunde utplåna en sådan bunker. I sådana fall blev bunkern praktiskt taget utplånad och besättningen dödad. Mellan bunkrarna fanns ett sinnrikt system av skyttegravar och skyttegravar som förband försvarsställningarna. Under 1930-talet blev situationen i Europa alltmer instabil, vilket påskyndade moderniseringen och utbyggnaden av försvarslinjen med nya bunkrar av olika storlek och bättre betong. Typen av bunkrar varierade beroende på i vilken terräng de skulle placeras. Till skillnad från t.ex. tyskarna hade finländarna inga standardiserade bunkertyper. De skulle passa in i landskapet och täcktes med jord, stenar och pansarplåtar på utsidan av betongen. En del av dessa bunkrar kallades "miljondollarbunkrar" (på finska: Miljoonalinnake). Det var stora bunkrar som var upp till 60 meter långa, grävdes ner två till fyra meter i marken och rymde mellan 20 och 40 man. Anledningen till namnet är naturligtvis att dessa bunkrar kostade mycket pengar att bygga. Bunkrarna byggdes huvudsakligen mellan 1937 och 1939. Var och en av dessa bunkrar hade minst fyra tunga kulsprutor som kunde täcka flankerna. Dessutom hade de tre stålkupoler på toppen av bunkern. Från dessa kupoler var det möjligt att observera och skjuta med lätta automatvapen. Framför bunkrarna fanns en spärrlinje av taggtråd, minfält och pansarvärnsställningar. Bredden på detta område kunde variera från hundra till flera hundra meter. Dessutom placerades försvarsställningar ut i dessa områden för att stoppa framryckande infanteri. Detta - tillsammans med taggtråd, minor och stridsvagnshinder - var Gustav Mannerheims teori om ett flexibelt försvar, eller djupförsvar, omsatt i praktiken. Idén var i grunden en tysk försvarsstrategi (Verteidigung in der Tiefe) som hade utvecklats i början av 1930-talet. Buffertzonen, som sträckte sig från några hundra meter till flera kilometer framför de första bunkerställningarna, bestod av stora minfält, stridsvagnshinder och eldställningar för infanterister. Planen var att buffertzonen skulle fördröja ett anfall så pass mycket att infanteridivisionerna i den främre bunkerlinjen kunde organisera sig för försvar. Försvararna i buffertzonen skulle sedan systematiskt dra sig tillbaka till baksidan av den första bunkerlinjen. Planen var då att stoppa de ryska infanteristerna och låta deras stridsvagnar passera. När stridsvagnarna väl var isolerade från infanteriet - bakom de finska bunkrarna - kunde finländarna förstöra stridsvagnarna en efter en. Detta hände flera gånger under krigets gång och ryssarna förlorade många stridsvagnar på detta sätt. Röda arméns doktrin var att anfalla genom fiendens ställningar och bryta igenom så långt som möjligt. De hade sin egen taktik för att besegra det som de kallade DOT (dolgovremennye ognevye tochki) - som är bunkrar - eller permanenta positioner. De finska bunkrarna skulle hålla ut till sista man - eller till dess att de räddades av de egna styrkorna.  Om en av bunkrarna skulle falla i ryssarnas händer var uppdraget att omedelbart ta tillbaka den - till varje pris.  Mycket av taktiken byggde därför på de finska soldaternas goda träning och offervilja.

Finskt artilleri i position bakom  mannerheimlinjen december 1939 (Finlands försvarsmakt - 4763)

DE MOTSTRIDIGA PARTERNA

De motstridiga parter

Den finska försvarsmakten

År 1939 - före mobiliseringen - bestod den finska armén av 33.000 man. Jämfört med en befolkning på 4 miljoner människor är det inte så lite. De 33.000 soldaterna var välutbildade män som var vana vid det hårda klimat som Finland hade att erbjuda, och många av dem var bekanta med vapen från sina civila liv.

"Citat....."

Finsk skarpskytt. illustrerad av Sigve Solberg

Lott Swords medlemmar utförde många viktiga uppgifter till stöd för de män som kämpade vid fronten. (Finska försvarsmakten - 4733)

En finsk Fokker D.XXI var det modernaste jaktplan som finnarna hade när kriget bröt ut. Planet klarade sig bra mot ryska bombplan och gjorde sitt bästa för att undvika strid med ryska jaktplan. (Wiki-commons)

Norska frivilliga i vinterkriget går ut på patrull. 727 norrmän anmälde sig som frivilliga, men de flesta av dem deltog inte i striderna under de tre månader som kriget pågick. (Wiki-commons)

Två finska soldater med Suomi kulsprutepistol i vinterkamouflage. Suomi-k-pistolen var ett fruktat vapen bland de ryska soldaterna.
(Finska försvarsmakten - 004)

Två finska skyttar bakom en Maxim vattenkyld kulspruta i Mannerheim Mannerheimlinjen i januari 1940. IWM.

Finnarna använde molotovcocktails mot de ryska stridsvagnarna och lastbilarna. Ett vapen som var lätt att tillverka, men farligt att använda eftersom soldaten var tvungen att komma mycket nära fienden för att kunna kasta det. (Wiki-commons)

Mannerheimlinjen var en väl befäst försvarslinje med många olika typer av hinder. Här är stridsvagnshinder av betong framför en finsk betongbunker (Wiki-commons)

En finsk soldat med ett Mosin-Nagant-gevär på patrull. Detta var det vanligaste geväret bland de finska soldaterna (Finlands försvarsmakt - 1686)

Finskt kavalleri och infanteri på patrull (Finlands försvarsmakt - 3247)

Röda armén
Röda armén grundades den 23 februari 1918 för att fungera som en försvarsstyrka för Lenins regering mot det växande hotet från den antikommunistiska Vita armén.  Lev Trotskij var till stor del ansvarig för dess organisation i detta tidiga skede. Han var krigskommissarie från 1918 till 1924.
Stalins markstyrkor var 1939 världens största armé utan motstycke. Röda armén kämpade nästan oavbrutet under de första tre åren, först under inbördeskriget och sedan i det polsk-ryska kriget 1919-1921. Trots ett pinsamt nederlag mot polackerna var segern i inbördeskriget tillräcklig för att ge den nya kommunistregimen i öst säkerhet. Priset hade varit högt och de två krigen hade kostat hundratusentals människor livet. i början av 1900-talet var armén visserligen stor, men den var i desperat behov av modernisering. Ryssarna kunde inte dra nytta av några nya erfarenheter från första världskriget, och det kunde inte heller de europeiska staterna. Stridsvagnar och flygplan var i det närmaste obefintliga, så man valde att vända blickarna västerut i Europa för att hitta någon som kunde ge dem den tekniska uppgradering de behövde. Valet föll på Tyskland. Samtidigt led Tyskland av Versaillesfördraget, som hindrade dem från att bygga upp och utbilda en ny armé och ett nytt flygvapen. Tyskarna var ändå intresserade av att få detta gjort, om de bara kunde göra det i samarbete med någon som inte brydde sig om fördraget. De två forna fienderna undertecknade Rapallofördraget 1922 (som varade till 1933), vilket gav Sovjetunionen tillgång till tysk teknologi och Tyskland tillgång till hemliga områden utanför Sovjetunionen Tyskland tillgång till hemliga områden, utanför de västallierades kontroll, där de kunde testa stridsvagnar, flygplan och andra vapen samt utbilda sina flygare och soldater i stridstaktik.
Åren 1927-1928 började Stalin Stalin påbörjade arbetet med att omvandla Sovjetunionen till en industriell supermakt genom en serie femårsplaner. I början av 1930-talet stod en enorm industripark redo att börja producera krigsmaterial till den ryska armén, flottan och flygvapnet.
Nya stridsvagnar, flygplan och alla möjliga andra vapen rullade ut från fabrikerna. Nu gällde det att förvandla Röda armén till en effektiv stridskraft. Mikhail Tukhachevsky, som var chef för Röda arméns generalstab 1925-1928, var arkitekten bakom den moderna ryska arméns anfallsdoktrin. Det första han gjorde var att ersätta det gamla hästkavalleriet med moderna stridsvagnar. Visserligen mötte detta mycket motstånd från de gamla officerarna, och inte minst från Stalin själv. Trots motståndet sattes den första mekaniserade brigaden upp 1929. Tuchatjevskij kunde visa vad ett sådant förband kunde bidra med i ett anfallskrig och 1931 accepterades han av Stalin för att fortsätta sitt arbete Stalin att fortsätta sitt arbete. Produktionen av stridsvagnar ökade dramatiskt och 1935 Tukhachevsky kunde sätta upp en enorm militärövning i Kievs militärdistrikt, där han verkligen fick visa vad de massiva formationerna kunde göra. Här anföll hundratals stridsvagnar tillsammans. Stalin hade nu fler stridsvagnar än resten av världen tillsammans, och det är uppenbart att detta började oroa statsledarna i Europa och öst. Tukhachevsky var framgångsrik och inte minst populär, både i militära kretsar och bland folket i Sovjetunionen. Han hade blivit en slags folklig idol. Han var en förespråkare för djup penetration bakom fiendens linjer för att slå till mot deras kommando- och kontrollstruktur. Detta tillvägagångssätt krävde självständiga initiativ på en lägre nivå. Denna sovjetiska "Blitzkrieg"-doktrin stämplades som "borgerlig" och ersattes av en bredfrontsframryckning, som utgick från att Röda arméns närvaro skulle få de "förtryckta massorna" att resa sig i uppror.
Stalin gillade inte Tukhachevskis popularitet och ansåg att den var ett hot mot honom själv. Stalin lät därför arrestera honom under den stora utrensningen 1937 och anklagade honom för spioneri till förmån för Tyskland Tyskland. Tukhachevsky sköts den 11 juni 1937, två dagar efter att han arresterats. Hans fru avrättades också och deras barn placerades på en psykiatrisk institution.stalins utrensning tog bort de allra flesta av de skickligaste officerare han hade. Tre av fem marskalkar i Sovjetunionen, 14 av 16 armébefälhavare, 60 av 67 kårbefälhavare, 136 av 199 divisionschefer och 221 av 397 regementschefer. Dessutom avlägsnades tusentals yngre officerare och underofficerare. De sköts efter summariska rättegångar, anklagades för alla möjliga typer av förräderi eller skickades till sibiriska fångläger. När utrensningen var klar införde Stalin Stalin vad som kallades dubbelkommando. En politisk kommissarie placerades i alla högre befälsskikt, från kompani och uppåt. Den politiske kommissarien skulle sedan fatta beslut tillsammans med befälhavaren. Regeln var att det var kommissarien som hade sista ordet. Föga förvånande ledde detta till fullständigt kaos. De politiska kommissarierna hade ingen militär utbildning och fattade beslut helt utifrån politiska vinklingar.  Vad befälhavaren än bestämde sig för, måste det godkännas av kommissarien. Allt som tydde på feghet, som till exempel en taktisk reträtt, avfärdades av kommissarien som förräderi.
Utrensningen och det nya dubbla befälssystemet innebar att Röda armén blev en klumpig och ineffektiv armé som var extremt dåligt rustad för att lyckas i ett krig, eftersom rädslan för NKVD (säkerhetstjänsten) var större än rädslan för fienden, vilket förlamade allt initiativ och kreativitet nedåt i kommandostrukturen. Dessutom byggde militärdoktrinen på tanken att armén skulle vara en anfallsarmé som skulle kunna anfalla över stora, öppna områden, som i Europa. Förhållandena i Finland lämpade sig inte för denna typ av offensivt krig. Den nyorganiserade Röda armén hade bara utkämpat två krig före anfallet mot Finland den 30 november 1939. Det första var vid Khalkin Gol i juli 1939, då Röda armén besegrade japanska styrkor i gränstrakterna mellan Sibirien och Manchuriet. General Zhukov förde befälet över de ryska styrkorna och i en klassisk stridsvagnsstrid eliminerade han hela den japanska 23:e divisionen. Efter detta sågs han som en mästare på rörlig krigföring.
Den andra var anfallet mot Polen den 17 september 1939. Man anföll polackerna i ryggen med hela sju arméer (ca 450.000 man) och mer än 3.000 stridsvagnar. Som bekant lyckades de ta den östra delen av Polen, men först efter Polen, men först efter dramatiska förluster mot de underlägsna polackerna.
I de styrkor som skulle anfalla Finland ingick många ukrainare. Stalin litade inte på sina soldater som kom från den västra delen av Sovjetunionen, eftersom han trodde att de kunde ha band till Finland och därmed sympatisera med fienden. Problemet med ukrainarna var att de hade liten kunskap om vinterkrigföring och inte var tränade för att strida i ett så ogästvänligt klimat. Skidåkning var inte heller något som de normalt behärskade, vilket skulle visa sig ödesdigert. Dessutom blev ett antal män hastigt inkallade och i det närmaste kidnappade till de militära förbanden - naturligtvis med dåligt resultat för stridsviljan.
Anfallet skulle genomföras av fyra arméer, under befäl av Leningrads militärdistrikt under befäl av Kirill Afanasyevich Meretskov. De fyra arméerna var: 7:e armén, under befäl av V.F. Jakovlev, hade tio infanteridivisioner och fem pansarbrigader till sitt förfogande. Deras uppgift var att anfalla över Karelska näset. 8:e armén, under befäl av I.N. Habarov, hade sex infanteridivisioner och en stridsvagnsbrigad. De skulle anfalla norr om Ladogasjön. Därefter anföll 9:e armén under befäl av M.P. Duhanov, med fyra infanteridivisioner, centrala Finland och slutligen längst i norr från Fiskarhalvön anföll 14:e armén under befäl av V.A. Frolov, med totalt två infanteridivisioner och en bergsdivision.
Totalt bestod den första anfallsvågen av 425.000 man, understödda av 2.691 stridsvagnar och pansarfordon fördelade på 108 T-28 (medeltunga stridsvagnar), 956 BT (lätta "snabba stridsvagnar" på ryska: Bystrokpå ryska: Bystrokhodny tank), 848 T-26 (lätta stridsvagnar), 435 T-37/38 (små lätta stridsvagnar) och 344 pansarbilar av olika typer.
Som vi kan se var Röda armén för denna attack huvudsakligen uppställd med infanteridivisioner och stridsvagnsbrigader. Den grundläggande enheten i infanteridivisionerna var skyttegruppen. Enligt den nya modellen bestod dessa av en gruppchef, en spanare, en tvåmanna kulsprutegrupp (lätt) och sex män med gevär som också bar fyra gevärsbaserade granatkastare.
Varje pluton bestod av fyra identiska skyttegrupper och varje kompani bestod av tre infanteriplutoner och en kulsprutepluton, som bestod av två grupper om sju man med två kulsprutor Maxim M1910 vattenkylda kulsprutor. Varje bataljon bestod av tre infanterikompanier och ett kulsprutekompani om tre man, vardera med fyra kulsprutor.  Varje regemente bestod av tre infanteribataljoner, ett pansarvärnsbatteri och ett artilleribatteri.
Varje division bestod av tre sådana regementen, en stridsvagnsbataljon bestående av tre kompanier med 15 stridsvagnar vardera, en spaningsbataljon och en luftvärnsbataljon. Dessutom hade de flesta divisionerna två ingenjörskompanier och två signalkompanier samt ett divisionshögkvarter.
Många av vapnen i Röda armén hade förnyats under 1930-talet.
Varje infanterist var utrustad med Mosin-Nagant-gevär av olika modeller. De vanligaste var modellerna 1930 och 1938. Finnarna använde också Mosin-Nagant, men av äldre modell. Båda typerna var välkonstruerade och lätta att hantera för otränade ryska rekryter.
Officerens handeldvapen var antingen den gamla Mosin-Nagant-revolvern eller den modernare Tokarev TT-33-revolvern. Båda var robusta vapen som var lätta att underhålla och pålitliga i strid. Ryssarna hade flera olika typer av kulsprutor. Den viktigaste var den hjulförsedda Maxim modell 1910 monterad på hjul. Det var ett vattenkylt och mycket pålitligt vapen. Problem uppstod dock med kylan i Finland, som under långa perioder sjönk till -50 grader, vilket ledde till att vattnet i kylcylindern runt kulsprutan frös.
Förutom Maxim-geväret Maxim-geväret användes många Degtyerev DP modell 1928. Detta var en lätt kulspruta som användes i skyttegrupperna. Den var enkel, pålitlig och robust, med ett trummagasin som låg horisontellt ovanpå geväret.
Som kulsprutepistol användes PPD-1934/38 främst av officerare och några få utvalda soldater i infanteritrupperna. Vapnet var en korsning mellan den finska Suomi m/1931 och den tyska MP18. Det var egentligen bara en kopia av dessa vapen, och de var så lika att de kunde använda samma trummagasin som Suomi. Det här var ett mycket pålitligt vapen, men det fanns väldigt få av dem i bruk i de ryska infanteridivisionerna.
Förutom infanterivapnen hade man ett bra urval av nya granatkastare i flera olika kalibrar.  Beroende på uppgiften kunde ryssarna använda sig av 50 mm, 82 mm, 107 mm och den kraftfulla 120 mm granatkastaren. Dessa var mycket effektiva vapen.  Men i den djupa finska snön minskade granaternas effekt kraftigt. De grövre kalibrarna fungerade däremot som närstridsartilleri och gjorde livet surt för de finländare som stred kring motten längs gränsen norr om Ladogasjön Ladoga-sjön.  Förutom granatkastare hade ryssarna också flera olika typer av pansarvärnskanoner. De två viktigaste var 45 mm modell 1933 och 1938. Båda dessa kanoner användes i Finland, men på grund av finländarnas glesa stridsvagnsflotta användes de i liten utsträckning och visade sig inte vara särskilt effektiva.
Röda arméns artilleri bestod av flera typer av ganska nya och moderna kanoner.  Av kaliber 76,2 fanns det tre huvudmodeller: fältkanonerna modell 00/02 och 02/30 samt fältkanonen modell 1936. Dessa kanoner var placerade som understödsvapen i infanteridivisionerna och användes som lätt fältartilleri på relativt korta avstånd. Förutom de lätta artilleripjäserna hade man även flera större och mer kraftfulla typer. Fältkanonen 1910/30 med en kaliber på 152 mm var en välutvecklad och solid kanon som kunde skjuta nästan åtta kilometer. Dess lillebror på 122 mm (modell 1931/37 (A-19)) användes också flitigt på något kortare avstånd.  Dessutom användes 152 mm 1909/30 haubits i stor utsträckning mot de finska ställningarna längs Mannerheimlinjen, en kortpipig kanon som kunde skjuta nästan ända ut till tretton kilometer.  Slutligen hade artilleriet ett monster till kanon som kallades 203 mm haubits modell 1931. Det var en enorm kanon på larvband som måste dras av en artilleritraktor och som kunde skjuta en 100 kg tung granat på 18 kilometers avstånd. Ett mycket fruktat vapen bland finländarna. Ryssarna hade också flera stridsvagnar att sätta in. Den största som användes var den gigantiska tunga stridsvagnen T-35. Den vägde 45 ton och hade en besättning på elva man och var beväpnad med en 76,2 mm kanon (huvudkanon) och två 37 mm eller 45 mm kanoner placerade i separata torn. Dessutom var den beväpnad med kulsprutor. Denna koloss till stridsvagn var mycket ineffektiv eftersom den hade problem med manövrerbarheten och låg hastighet (30 km i timmen). Dessutom använde man sig av T-28 medeltunga stridsvagnar. Den var mycket lik T-35, men vägde bara 28 ton. Den hade en 76,2 mm huvudkanon och kulsprutebeväpning i två separata torn. Den var bemannad med sex man. De klarade sig något bättre än T-35, men stridsvagnen hade dåliga terrängegenskaper och för svagt pansar för att stå emot de få finska pansarvärnskanoter som de stötte på.  De mest talrika stridsvagnarna var BT-stridsvagnarna. Dessa var den tidens snabbaste modeller. De var utrustade med BT-2 (endast med kulsprutor), BT-5 och BT-7. Vikten var mellan 10 och 14 ton, beroende på modell. Det fanns många olika versioner av dessa lastbilar med olika typer av vapen. Den största fördelen med dessa lastbilar var deras snabbhet. Problemet under vinterkriget var att man inte kunde utnyttja den någon annanstans än där man avancerade längs vägarna. Detta var sällan möjligt på Karelska näset. Längre norrut var de effektiva i vissa operationer, men eftersom de var tvungna att färdas längs vägar kunde finnarna effektivt stoppa dem.
T-26 är den ryska stridsvagn som har tillverkats i flest olika versioner. I Finland har T-26-vagnar med 37 mm kanon, 45 mm kanon och 76,2 mm kanon. Dessutom använde de eldkastarversionen, en fjärrstyrd version (det var radiostyrda vagnar som lastades med sprängämnen och kördes fram till finska bunkrar innan de sprängdes - inte särskilt effektivt) och kranversionerna av T-26 för att korsa stridsvagnsbarriärer och mindre hinder.
De sista och minsta stridsvagnarna de satte in var av typerna T-37 och T38. Dessa var mycket små och lätta stridsvagnar med en tvåmansbesättning, även kallade tankettes. De var utrustade med kulsprutor och var inte särskilt effektiva mot de finska ställningarna. En av fördelarna med T-37 var att de var amfibiska och kunde röra sig över våtmarksområden. När kylan satte in under vintern 1939-1940 fanns det dock ingen större användning för fordon med dessa egenskaper.
Det röda flygvapnet
Precis som Röda armén var störst i världen vid den här tiden, så var också Röda arméns flygvapen det Stalin den största i världen. Röda flygvapnets jaktplan var av flera olika typer, men de som sattes in mot Finland var huvudsakligen av tre typer. Den äldsta var biplanet Polikarpov I-15. Dessa flygplan var ändå bättre än vad de flesta finländare hade till sitt förfogande, och finländarna hade strikta order om att undvika dueller i luften med dessa maskiner. Polikarpov I-153. Detta flygplan var en förbättring av I-15 och var mycket likt. Ättlingen till I-15 och I-153 var Polikarpov I-16. Ett lågvingat monoplan som hade bättre egenskaper än I-15. Dessa kunde lätt matcha de finska jaktplanen.
Tre typer av bombplan sattes in.  Tupolev SB2, ett tvåmotorigt bombplan som kunde bära maximalt 1,2 ton bomber. Planet visade sig vara en lätt match för de finska jaktplanen eftersom de ofta flög in i Finland utan jakteskort.
Det andra bombplanet var Ilyushin DB-3, också det en tvåmotorig maskin som liknade SB 2, men som kunde bära 2,5 ton bomber. Dessa flygplan skulle också visa sig vara lätta byten för finnarna.
Det sista var Tupolev TB-3, som togs i tjänst första gången den 22 december 1930. Det var ett fyrmotorigt jaktplan som endast kunde bära ca 2 ton bomber, men som var helt hjälplöst mot finska jaktplan och luftvärn. De sattes bland annat in för att förnödenhetsförsörja jaktplanen norr om Ladogasjön. De flesta av dessa flygplan som förstördes under vinterkriget förstördes av misstag på de flygfält där de startade. Flygplanen togs egentligen ur bruk, men några användes både under vinterkriget och i de första striderna mot tyskarna 1941.
Totalt använde det röda flygvapnet nästan 2.700 flygplan mot finnarna.

Ryska soldater inspekteras av general Shtykov före anfallet. Här ser vi den vanlige ryske soldatens vinterutrustning. Många av soldaterna hade inte fått så bra utrustning som vi ser på bilden här och många frös ihjäl på grund av brist på varma kläder. RIA Foto #40455

Ryskt artilleri med soldater i vinteruniformer. ullstein Bildt 00091084

En rysk T-28 medeltung stridsvagn. T-28 stridsvagnar sattes in i ett litet antal under vinterkriget. Stridsvagnarna var långsamma, men hade tungt pansar och kraftfull beväpning. Den här stridsvagnen erövrades av de finska styrkorna och bredvid den står en finsk soldat (Wiki-commons)

I Polikarpov I-15 stridsflygplan. Detta flygplan var ett av de mest använda jaktplanen i det röda flygvapnet. De kunde lätt konkurrera med alla finska flygplan och trots att finnarna försökte undvika luftstrider blev det ofta dueller. De finska piloterna var skickliga och sköt ner flera av dessa maskiner. Det bör förstås också nämnas att ryska piloter också sköt ned finska jaktplan med dessa maskiner (Wiki-commons)

Det andra tvåmotoriga bombplanet som användes av ryssarna var Tupolev SB2. Även detta plan sköts ned i stort antal över Finland (Wiki-commons)

Ett av de modernaste bombplanen som ryssarna hade var Ilyushin DB-3, ett tvåmotorigt bombplan. Många av dessa sköts ner över Finland (Wiki-commons)

Ett av de största bombplanen som byggdes före kriget var TupolevTB3. En enorm maskin som sattes in vid några tillfällen under vinterkriget. Några av dessa jättemaskiner sköts också ner av finländarna (Wiki-commons)

Den finska
styrkestruktur

Karelska armén  (Kannaksen Armeija, KannA)
(Generallöjtnant Hugo  österman)
Övriga kårer
(Generallöjtnant Harald Öhquist)
4. Division
5. Divisionen
11. Divisionen
Tredje kåren
(Generalmajor Erik Heinrichs)
8. Divisionen
10. Divisionen
1. Division (Reserv)
Självständiga avdelningar:
4. kårer i Ladoga Karelen
(generalmajor Juho Heiskanen (fram till 4 december 1939, varefter generalmajor Woldemar Hägglund tog över)
12. Division
13. Divisionen
Norra Finland-gruppen
(Norra-Suomen Ryhmaä)
(Generalmajor Viljo Einar
Tuompo) (av från Salla och
norrut till Petsamo)
Uppdelad i två grupper:
Norra Karelens grupp
(Pohjois-Karjalan Ryhmaä) och Lapplandsgruppen
(Lapin Ryhmaä).
Gränstrupper
Hemvärnstrupper och värnpliktiga
reservister
Resten av armén var utplacerad som
Huvudkommandots reserv 6:e divisionen i Luumaäki
9. Divisionen i Uleåborg
KT-Pr - ersättande brigad
Flygvapnet
1. Flygregemente (Lentolaivue
(skvadron)10, 12, 14 och 16
2. Flygregementet (Lentolaivue
22, 24, 26 och 28)
4. Flygregementet (Lentolaivue 42, 44, 46 och 48)
F-19 Svenska Frivilliga Flygkåren
3 utbildning och ersättning
Marinen
Kustbatterier
Två pansarskepp, fyra ubåtar samt några torpedbåtar, transportfartyg, isbrytare och
kanonbåt (Ladoga)

Sovjetunionen  utplacering av styrkor

Befälhavare för Leningrads Leningrads militärdistrikt fram till januari 1940 var Kommandarm Kiril A. Meretskov
Sjunde armén (V.F. Jakolev)
Platsen:
13. Infanteridivisionen
136. Infanteridivision
150 Infanteridivision
20. Brigad för pansarfordon
XIX - Kåren (F.N.Starikov)
24. Infanteridivision
43. Infanteridivision
70. Infanteridivision
123. Infanteridivision
40. Brigad för pansarfordon
L - kåren (F.D.Gorolenko)
49. Infanteridivision
90. Infanteridivision
142. Infanteridivision
35. Brigad för pansarfordon
X stridsvagnskåren (P.L. Romanenko)
1. Stridsvagnsbrigad
13. Pansarbilsbrigad
Åttonde armén (I.N. Habarov)
Direkt underställd:
75. Infanteridivision
34. Brigad för pansarfordon
I kåren (R.I Panin)
139 Infanteridivision
155. Infanteridivision
LVI-kåren (A.I. Tsherepanov)
18. Infanteridivision
56. Infanteridivision
168. Infanteridivision
Nionde armén (M.P. Duhanov)
XLVII:e kåren (I.F.Dashitshev)
122. Infanteridivision
163. Infanteridivision
Specialkåren (M.S. Shmyrov)
54. Infanteridivision
44. Infanteridivision
Fjortonde armén (V.A.Frolov)
14. Infanteridivision
52. Infanteridivision
104. Bergsdivision
Efter den 7 januari 1940 delades den sovjetiska anfallsstyrkan på Karelska näset upp i två
två och tillförde ett stort antal divisioner.
Sjunde armén (Meretskov)
43. Infanteridivision
86. Infanteridivision
173. Infanteridivision
70. Infanteridivision
113. Infanteridivision
138. Infanteridivision
91. Infanteridivision
95. Infanteridivision
100. Infanteridivision
123. Infanteridivision
84. Infanteridivision
51. Infanteridivision
90. Infanteridivision
80. Infanteridivision
136. Infanteridivision
62. Infanteridivision
Trettonde armén (Grendal)
142. Infanteridivision
62. Infanteridivision
97. Infanteridivision
17. Infanteridivision
4. Infanteridivision
8. Infanteridivision
49. Infanteridivision
150. Infanteridivision

En finsk Renault FT-17. Dessa var mycket gamla och utrangerade fordon, och de hade inte mycket att erbjuda de nyare ryska stridsvagnarna. (Wiki-commons)

Stridsplanerna

Ryska attackplaner

Redan under de pågående förhandlingarna i Moskva beordrade Stalin Stalin order till Röda arméns generalstab att utarbeta planer för en invasion av Finland. Chefen för generalstaben, marskalk Boris Sjaposjnikov, utarbetade en plan som innebar att stora styrkor skulle gå till frontalangrepp över Karelska näset och norrut längs den finska gränsen.

Organisationen kännetecknades av att den skulle pågå i flera månader, och det gillade inte Stalin.  Samtidigt hade chefen för Leningrads militärdistrikt - general Kirill Meretskov - utarbetat en plan som skulle ta betydligt kortare tid att genomföra. Planen byggde på antagandet att kriget skulle pågå i några veckor.  Dessutom var han övertygad om att det "förtryckta finska folket" skulle göra uppror mot sina stamledare, ledda av Mannerheim, och marschera mot Helsingfors tillsammans med de ryska soldaterna. Han räknade kraftigt fel. För Stalin Stalin var detta en bättre lösning - och en som Moskva uppenbarligen trodde på - så Meretskovs plan valdes i stället. Meretskov fokuserade på Karelska näset och därmed på Mannerheimlinjen. På detta landområde mellan sjön Ladoga och Finska viken Finska viken var den kortaste vägen till den finska huvudstaden Helsingfors Helsingfors, och det var här som väg- och järnvägsnätet var som bäst utbyggt, med relativt få naturliga hinder.
Planen såg ut enligt följande:
7:e armén under Vsevolod Jakovlev bestod av 200.000 soldater i 10 divisioner, understödda av sju pansarbrigader och en mekaniserad brigad (totalt cirka 1.000 stridsvagnar och andra fordon). Dessutom understöddes armén av sex regementen med tungt artilleri. I händelse av en direkt attack mot Mannerheimlinjen, bryta igenom det finska försvaret, anfalla Viborg och Viborg, och sedan röra sig västerut för att inta Helsingfors.
8:e armén under Ivan N. Chabarov bestod av 130.000 man fördelade på sex infanteridivisioner och två pansarbrigader (totalt 400 stridsvagnar). Deras mål var att bryta igenom de relativt svaga finska ställningarna norr om Ladogasjön Ladogasjön, kringgå de finska försvarsverken på udden genom att avancera längs sjöns norra strand och sedan falla bakom Mannerheimlinjen i ryggen.
Den 9:e armén under M.P. Duhanov bestod av fem infanteridivisioner och en blandad och dåligt dokumenterad styrka av pansarfordon. Deras uppgift var att avancera västerut för att säkra så många kommunikationscentra som möjligt och, om situationen tillät, skära Finland i två delar vid Uleåborgs hamn vid kusten av Bottniska viken. 14:e armén under Valerian Frolov bestod av tre svaga infanteridivisioner förstärkta med ett pansarförband. Med bas i Murmansk skulle armén ockupera den arktiska hamnstaden Petsamo Petsamo och sedan förflytta sig mot sydväst för att inta Rovaniemi, som var det enda betydande administrations- och kommunikationscentret i norra Finland. 9:e och 14:e arméerna hade en sammanlagd styrka på 140.000 man och 150 stridsvagnar.
I denna plan skulle Östersjöflottan utföra flera uppgifter. Ryska ubåtar skulle övervaka grannländerna och genskjuta vattnen utanför Finland. Marintrupper skulle ockupera de små öarna i Finska viken Finska viken, medan flottans flygvapen skulle stödja landstyrkornas offensiv. Dessutom skulle en sovjetisk flottstyrka med tre slagskepp understödja marktrupperna med artilleri. Sammantaget var Röda armén vida överlägsen den finska armén, med en överlägsenhet på 3:1 i antalet soldater, 5:1 i artilleri och 80:1 i stridsvagnar. General Kirill Meretskov räknade med att det bara skulle ta 10-12 dagar för hans välutrustade 27 divisioner att nå Helsingfors. De ryska soldaterna varnades till och med för att av misstag korsa gränsen till Sverige.
Finska försvarsplaner
Mannerheims plan för försvaret av Finland Finland var att stoppa Röda armén framför Mannerheimlinjen Mannerheims linje på Karelska näset med huvuddelen av sina soldater och norr om Ladogasjön med mindre och effektiva avdelningar som skulle stoppa fienden längs vägarna i detta oframkomliga landskap. Han placerade ut sina styrkor enligt följande: Försvaret av Karelska näset anförtroddes Kannaksen Armeija (Karelska armén) under generallöjtnant Hugo Österman. Kannaksen Armeijan Esikunta hade två armékårer till sitt förfogande för försvaret av udden, en styrka bestående av sex divisioner, fyra täckgrupper och tre brigader. Bakom dessa grupper fanns tre brigader som bestod av lokala män från Suojeluskunta och reguljära arméstyrkor som var stationerade i området. Marskalk Mannerheim gav denna armé i uppgift att försvara södra Finland genom att hela tiden hålla fienden tillbaka på udden. Arméns styrka uppgick till cirka 133.000 man (42% av den finska krigsmakten), inklusive luftförsvarsenheter som var skilda från fältarmén. Efter den inledande utplaceringen skulle två brigader samlas och bilda en reservdivision (1:a divisionen) under ledning av generalmajor Taavetti "Pappa" Laatikainen. Denna skulle placeras bakom huvudförsvarslinjen. Den förstärktes senare med en tredje brigad.
II armékåren, under ledning av generallöjtnant Harald Öhquist, bestod av fyra infanteridivisioner utplacerade längs Mannerheimlinjen (1:a, 4:e, 5:e och 11:e divisionen) och tre täckgrupper (U-, M- och L-grupperna) i buffertzonen mellan Mannerheimlinjen och gränsen Mannerheimlinjen och gränsen. Kåren ansvarade för försvaret av den västra sidan av udden.iII armékåren, under generalmajor Erik Heinrichs, bestod av två infanteridivisioner utplacerade vid Mannerheimlinjen (8:e och 10:e divisionen) och en säkerhetsgrupp (R-gruppen) i buffertzonen mellan Mannerheimlinjen och Mannerheimlinjen och gränsen. Kåren ansvarade för försvaret av den östra sidan av udden längs Vuoksi älv.
Resten av Finlands försvar upprätthölls av självständiga enheter.
IV armékåren under generalmajor Juho Heiskanen bestod av 12:e och 13:e divisionerna samt olika reservister och gränstrupper. Generalmajor Heiskanen ersattes snart av generallöjtnant Woldemar Hägglund, som förde befälet över IV armékåren under resten av vinterkriget. 13. den 12:e divisionen var placerad i söder och den 12:e på den norra sidan av frontlinjen. Denna styrka bestod av cirka 40.000 man. Kåren ansvarade för försvaret av frontlinjen mellan Ladogasjöns norra strand Ladogasjön i söder till Ilomants i norr.
Norra Finlands grupp (Pohjois-Suomen Ryhmä) under generalmajor Viljo Einar Tuompo bestod av gränstrupper, hemvärnstrupper (Suojeluskunta) och värnpliktiga reservister, indelade i Norra Karelens grupp (Pohjois-Karjalan Ryhmä) och Lapplands grupp (Lapin Ryhmä). Gruppen placerades i mellersta Finland ovanför den ryska 9:e armén. Resten av armén användes som huvudkommandots reserver, dvs. 6:e divisionen i Luumäki och 9:e divisionen i Uleåborg. Efter att Mannerheim den 30 november utnämnts till Finlands försvarschef upprättade han snabbt sitt högkvarter i staden Sankt Michel. Till sin assistent utsåg han generallöjtnant Aksel Airo, som verkade från den 3 december 1939 till den 27 mars 1940, medan general Rudolf Walden utsågs till högkvarterets kontaktperson med regeringen från 1940, varefter han blev försvarsminister.

stridsplanerna

Klockan 06.50 på morgonen torsdagen den 30 november 1939 öppnade hundratals ryska kanoner eld mot de finska ställningarna på Karelska näset. Utan någon officiell krigsförklaring Stalin sin lilla granne i väster för att erövra det land som han ansåg nödvändigt för att säkra sin egen västgräns. Samtidigt med artilleriet lyfte långräckviddiga bombplan från de ryska flygbaserna runt Leningrad och i Estland. Bombplanen riktade in sig på militära anläggningar, flygbaser, lager, fabriker, fartyg och inte minst den finska huvudstaden Helsingfors Helsingfors.
I sina utgångslägen på Karelska näset i söder, norr om Ladogasjön och norr om Ladogasjön och norr om Fiskehalvön var general Meretskovs fyra armékårer redo att anfalla med 450.000 man, 2.000 stridsvagnar och 1.000 flygplan. Den anfallande styrkan stod för cirka en fjärdedel av Sovjetunionens totala militära styrka 1939.
Helsingfors
Klockan 09.20 på morgonen kom ryska flygplan in över Helsingfors. Planen fällde flera tusen flygblad som uppmanade invånarna att störta Sovjetunionen Cajander-Erkko-Mannerheim-regeringen. De flög sedan vidare och släppte några små bomber i området nära Malms flygplats. Klockan 10.30 flög nio SB-2 medeltunga bombplan över huvudstaden och släppte bomber över hamnen. Bomberna var inte särskilt precisa och föll i vattnet utan att orsaka någon skada. Flygplanen fortsatte sedan mot den arkitektoniskt berömda Helsingfors järnvägsstation. Trots gynnsamma väderförhållanden och inget motstånd lyckades planen inte få en enda träff på själva stationen, men träffade det öppna utrymmet framför byggnaden och dödade 40 civila. (Det har sedan dess hävdats att denna bombning var en felsatsning och att det verkliga målet var en oljelagringsanläggning nära Helsingfors Helsingfors.) Tre flygplan lämnade formationen för att attackera ett mindre flygfält i närheten, och en hangar sattes i brand. Helsingfors tekniska institut träffades och flera studenter och medlemmar av lärarkåren dödades. Formationen delade upp sig i mindre svep och flög sedan i slumpmässiga riktningar över staden och släppte ett antal brandbomber. Skadorna var små, men för en brandkår av Helsingfors storlek Helsingfors storlek fanns det väldigt mycket att göra. De släppte sedan sina sista bomber över stadskärnan och förstörde ironiskt nog fasaden på den byggnad som inrymde den ryska legationen. De flög sedan österut medan de besköts av finska luftvärnsbatterier. Ytterligare en flygattack utfördes av 15 SB-2 bombplan kl. 14.30 medan vägarna och gatorna var fulla av människor och trafik. Bomberna föll mestadels slumpmässigt, men ytterligare 50 civila dödades och två till tre gånger så många skadades. Totalt uppgick antalet civila dödsoffer i Helsingfors upp till 200 döda. Det ryska flygvapnet genomförde också luftangrepp mot Vyborg, hamnen i Åbo, vattenkraftverket i Imatra, gasmasksfabriken i Lahtis, Enso och Hangö.
Under och strax efter de ryska flygräderna mot Under och strax efter de ryska flygräderna mot Helsingfors skedde stora förändringar i både det politiska och militära ledarskapet i Finland. Efter att ha tagit flera omvägar för att undvika bombkratrar, lik och brinnande ruiner anlände Carl Gustav Carl Gustav Mannerheim fram till regeringsbyggnaden där president Kyösti Kallio väntade på honom.  Attacken kom som en chock för den finska regeringen. Precis som resten av befolkningen i Helsingfors hade regeringen gått till jobbet som vilken dag som helst och samlats när det första flyglarmet ljöd. Medan de förvånade tittade på varandra lämnade de på försvarsminister Niukkanens lakoniska förslag regeringsbyggnaden och samlades under träden i parken utanför. Samma kväll sammanträdde riksdagen i Folkets hus, som de ansåg vara säkrare än riksdagshuset. Efter att premiärminister Aimo Cajander, utrikesminister Eljas Erkko och försvarsminister Niukkanen hade förklarat situationen och riksdagsgrupperna hade talat, fick regeringen en förtroendeomröstning. Efter mötet evakuerades regeringen och riksdagen till Kauhajoki, nordost om Helsingfors Nordost om Helsingfors. Väinö Tanner ansåg dock att regeringen, som leddes av högerpartiet Kansallinen Edistyspuolu (Nationella framstegspartiet), var medansvarig för det eländiga läget och inte hade förutsättningar att inleda fredsförhandlingar med Sovjetunionen, och därför strävade efter att störta regeringen. Paasikivi hade dagen innan för president Kallio betonat att Erkko hade visat sig vara olämplig som utrikesminister och föreslog att Tanner skulle ersätta honom. Efter riksdagens möte gick Tanner fram till Cajander och krävde hans och utrikesminister Erkkos avgång. Cajander valde att avgå med hedern i behåll och tidigt nästa morgon hade Tanner tagit över som utrikesminister. Risto Ryti, chefdirektör för Finlands Bank, valdes till statsminister. Medan Tanner arbetade på den diplomatiska sidan ansvarade Ryti för krigsansträngningarna, vilket också inkluderade att vinna internationellt stöd. Ryti arbetade nära Mannerheim från marskalkens eget högkvarter i stället för från regeringens i Kauhajoki. Vid den nya regeringens första möte meddelade statsminister Ryti att dess främsta uppgift var att Finland skulle återuppta förhandlingarna och avsluta fientligheterna så snabbt som möjligt. Under tiden skulle nationens förhandlingsförmåga ökas genom en militär strategi som gick ut på att skydda nationen och dess självständighet, försvara varje meter av finskt territorium och tillfoga ryssarna stora förluster - för att övertyga Stalin om att förhandlingar skulle vara den enda lösningen för att få slut på striderna. Men mitt under mötet informerades regeringen om att det fanns en risk för att Sovjetunionen skulle anfalla Åland, vilket fick regeringen att föreslå att Sverige gemensamt skulle befästa ögruppen. Sveriges nej den 2 december kom som en stor besvikelse, men inte som en överraskning, eftersom den svenska regeringen under statsminister Per Albin Hansson hade gett samma svar en vecka tidigare. Även om svenskarna sympatiserade med den finska saken, höll de fast vid sin strikta neutralitetspolitik. Beslutet väckte en viss förbittring mot Sverige, men de bittra känslorna mildrades av att svenskarna stödde den finska saken inofficiellt, genom omfattande vapenhjälp och cirka 8.000 frivilliga. Senare framkom uppgifter om att Sovjetunionen faktiskt hade utarbetat planer på att anfalla Åland, men dessa planer förverkligades aldrig.  Vid samma tid Samtidigt gjorde Moskva ett politiskt utspel den 1 december genom att meddela att "Demokratiska republiken Finland" hade upprättats i Terijoki - en välkänd badort nära gränsen som de finska trupperna hade övergett och som nu ockuperades av ryska soldater - med kommunisten Otto Ville Kuusinen som ordförande och utrikesminister. "Folkregeringens" första handling var att utfärda en proklamation till det finska folket. Den välkomnade "med den största entusiasm" den modiga, oövervinneliga Röda armén som folkets vän och befriare, inte som erövrare. Den skulle "befria" det "svältande" finska folket från dess fiender Cajander, Ryti och Mannerheim.
Striderna på Karelska näset:
Det första anfallet och striderna i buffertzonen
Till en början var det de finska soldaterna i Mannerheimlinjens buffertzoner som Mannerheimlinjen som fick känna på artilleriets vrede. Stenar, jord, is, lera och snö slungades tiotals meter upp i luften. Soldaterna trängde ihop sig så gott de kunde i sina skyttegravar och bunkrar i hopp om att granaterna inte skulle falla där de låg. I mer än en timme - fram till kl. 08.00 - regnade artillerigranaterna ner över fiskepositionerna. Sedan blev det plötsligt tyst.
På Karelska näset stod 7:e armén med tolv infanteridivisioner, en mekaniserad kår, tre stridsvagnsbrigader och tolv artilleriregementen. Styrkan uppgick till 200.000 man och 1.500 stridsvagnar. Det var en mäktig styrka, men det visade sig att alla delar inte var på plats när artillerikanonaden började. På grund av problem med mobiliseringen och det faktum att datumet för anfallet kom tidigare än Meretskov hade förväntat sig, var endast fyra av de nio infanteridivisioner som skulle genomföra anfallet i första linjen redo.
Anfallet på Karelska näset skulle genomföras av Jakovlevs 7:e arméarmén bestod av två kårer: 50:e infanterikåren under befäl av divisionschefen F. Gorolenko och 19:e infanterikåren under befäl av divisionschefen F. Starikov. Den 50:e kåren skulle anfalla längs den östra sidan av udden och den 19:e kåren längs den västra sidan.
I buffertzonen mellan Mannerheimlinjen och Mannerheimlinjen och gränsen hade general Österman ut fyra säkerhetsgrupper med en styrka på 21.000 man. General Öhquists II armékår förde befäl över grupperna "U", "M" och "L" och general Heinrichs III armékår förde befäl över grupp "R", som redan från början av kriget kämpade mot en enorm övermakt. Säkerhetsgrupperna var utplacerade längs en linje av karelska byar: "U" vid Uusikirkko (Nykyrka), "M" vid Muolaa, "L" vid Lipola och "R" vid Rautu. 1. 3:e divisionens 3:e brigad var i reserv mellan Mannerheimlinjen och Mannerheimlinjen och säkerhetsstyrkorna mellan sjöarna Suulajärvi och Valkjärvi. Mannerheims ursprungliga plan var att säkerhetsgrupperna skulle hålla ryssarna stången medan 3:e brigaden från 1:a divisionen genomförde en motattack innan de retirerade till Mannerheimlinjen Mannerheimlinjen. Situationen gjorde dock att en sådan motattack inte kunde genomföras, och Österman ansåg också att Österman ansåg att planen var för ambitiös för otränade trupper. Han beordrade därför sina trupper att fördröja ryssarna så länge som möjligt. Under tiden fortsatte soldaterna att evakuera de sista civila. Under tiden från det att förhandlingarna bröt samman till krigsutbrottet hade finländarna evakuerat tusentals karelska familjer, och en del av dem hade inte evakuerats förrän ryssarna gick till anfall.
Gorolenkos soldater anföll i området mellan Lipola och Ladogasjön.  De möttes omedelbart av starkt motstånd från de finska täckstyrkorna i buffertzonen framför Mannerheimlinjen. Starka stridsvagnsspärrar och minfält gav de ryska infanteristerna en tuff start på fälttåget.
På den västra sidan av udden anföll Starikovs kår med 70:e divisionen - under ledning av M. Kirponos - längs järnvägslinjen som gick från Sestroretsk över floden Sestra till den första staden på den finska sidan av gränsen: Terijoki, medan 24:e divisionen under ledning av P. Veshchev och 43:e divisionen under ledning av V. Kirpichnikov - anföll längs skogsvägarna mot städerna Kivennapa och Jaarila. Övergången över Sestra innebar få problem, men så snart soldaterna hade kommit över stötte de på finska täckstyrkor som gömde sig i skogen och terrängen. De utsattes för en rad bakhåll och minfält och framryckningen gick mycket långsamt. Vid Terijoki tillbringade 70:e divisionen hela dagen med att kämpa sig in i staden. Säkerhetsgrupp "U" kämpade mot de överlägsna styrkorna på ett hjältemodigt sätt.  Minfält, krypskyttar, bakhåll och försåtsmineringar gjorde striderna mycket krävande. Finnarna anföll gång på gång och det blev ofta strid man mot man. Det var inte förrän tidigt på morgonen den 1 december som staden var tömd på finska soldater. De sista finländarna som besegrades var några prickskyttar som hade förskansat sig i stadens kyrktorn. 70. 1:a divisionen hade nått sitt första mål, men låg hopplöst efter i tidtabellen.
Finländarna gick till flera motanfall mot de ryska styrkorna som hade brutit igenom de finska ställningarna bara några kilometer från staden Summa vid Mannerheimlinjen. Båda hade fallit under natten och orsakat betydande förluster för finländarna. När säkerhetsstyrkorna var tvungna att retirera nästa morgon sprängde de en järnvägsbro och fördröjde de ryska mekaniserade truppernas framryckning i cirka tio timmar. Vid byn Palkeala, inte långt från Rautu, hade ryssarna försökt bryta igenom med infanteri understödda av stridsvagnar, men anfallet slogs tillbaka.
På kvällen den 2 december hade de ryska styrkorna nått linjen Vammelsuu-Kivinebb-Rautu-TaipaleTaipale och Mannerheims generaler hade nu en ganska exakt bild av den ryska attacken. De anfallande styrkorna avancerade långsamt och försiktigt, och minor, dödgrävare och sporadiskt motstånd bidrog till att ingjuta rädsla i de ryska leden. De höll sig till vägarna och opererade i isolerade kolonner utan kontakt med varandra, vilket gjorde deras flanker sårbara för de motanfall som Mannerheim hade i åtanke. Några spännande möjligheter uppstod, men innan Österman hann göra upp sina planer hade situationen förändrats och finländarna kunde därför inte utnyttja ryssarnas sårbarhet. De ryska stridsvagnarna var den främsta orsaken. Ingen finsk soldat hade någonsin mött en våg av fientliga stridsvagnar, eller en enda modern stridsvagn, i militärövningar före kriget. Även om officerarna hade försökt träna soldaterna mentalt för att förbereda dem på mötet med fiendens stridsvagnar, var det i verkligheten något helt annat att möta stridsvagnar.
På kvällen den 2 december fick arméstaben i Imatra en rapport om att en fientlig styrka hade landstigit bakom U-gruppens högra flank, i Puumala vid Finska vikens kust Finska viken. En tid senare rapporterades det också från centrala delar av Neset att fienden hade avancerat ända till staden Sormula, framför huvudförsvarsställningen, och därmed delat skansen i två delar. Arméstaben reagerade omedelbart på båda dessa hot och beordrade U- och R-grupperna att dra sig tillbaka, U-gruppen till Nykirke och R-gruppen delvis över Suvanto, delvis bakom II armékårens försvarslinjer. Ordern hade redan verkställts när det stod klart att meddelandena var felaktiga. Det första ryktet hade uppstått på grund av ett missförstånd. Några civila som var på väg bort från frontområdet hade slaktat djur som de inte kunde fånga, och en finsk patrull hade tagit dem för ryssar och trott att alla civila hade evakuerats. Den andra rapporten verkade till en början helt trovärdig, eftersom man insåg att ryssarna hade upprättat en bro mellan M- och L-grupperna. Det visade sig dock att även denna rapport var baserad på felaktig information. När missförstånden upptäcktes var reträtten redan i full gång och det var för sent att ge en motorder.
Den 3 december föll Rautu, Valkjärvi och Nykyrka för de ryska invasionsstyrkorna. Den 4 december anföll ryska styrkor med stöd av stridsvagnar längs sjöarna Suulajärvi, Nurmijärvi och Valkjärvi samt vid Kiviniemi. Senare samma dag stormade Mannerheim ner till Östermans högkvarter i Imatra. Öhquist, som hade många andra och bättre saker för sig, beordrades att närvara. Mannerheim skällde ut Österman och anklagade honom för att halvhjärtat följa order och för att vara skyldig till att Mannerheims buffertzonsstrategi kollapsade på grund av ordern att dra tillbaka R- och U-gruppen natten till den 3 december. Både Österman och Österman och Öhquist erbjöd sig att avgå, men de undvek en konfrontation eftersom de insåg vilken förödande effekt en sådan händelse skulle få på den finska moralen.  Samtidigt fanns det tecken på att den finska armén började stabiliseras. Efter att den första chocken hade lagt sig började de finska soldaterna hitta sätt att lösa problemet med de ryska stridsvagnarna och de insåg att de kunde stoppas på olika sätt. Stockar och kofötter kunde föras in mellan stridsvagnarnas drivhjul för att förstöra banden, och molotovcocktails användes flitigt. De hårda striderna fortsatte på flera olika platser, medan resten av styrkan retirerade till Mannerheim-linjen. Den 5 december lämnade delar av 5:e divisionen linjen för att täcka "Gruppe U":s vänstra flank. Till skillnad från soldaterna från säkerhetsgruppen hade dessa soldater aldrig varit i strid och ingen av dem hade sett en fientlig stridsvagn i aktion tidigare. När de var på väg att inta sina positioner på "U":s flank kom ett anrop från ett spanande kavalleriförband om att ryska stridsvagnar var på väg. De panikslagna soldaterna övergav då sina lastbilar, vapen och sårade och flydde tillbaka till Mannerheimlinjen, där officerarna hotade dem med stryk eller att bli skjutna. Det visade sig senare att det som förväxlats med fienden var en finsk pansarvagn på spaningsuppdrag åt de utplacerade infanteristerna. Mannerheims utbrott hade lönat sig och stridsviljan hos de finska soldaterna i buffertzonen stärktes under natten mellan den 5 och 6 december. En serie överfall ben rad anfall riktades mot de ryska kolonnerna och ett sista motanfall mot Perkjärvi resulterade i stora förluster bland ryssarna. På morgonen den 6 december var det dock inte mycket kvar av den s.k. buffertzonen och det fanns nu bara några finska enklaver framför Mannerheimlinjen Mannerheimlinjen. Senare under dagen drog sig de sista säkerhetsstyrkorna i Kiviniemi tillbaka till linjen norr om Vuoksi. Även om striderna inte hade resulterat i någon större finsk seger hade ryssarna inte heller uppnått något avgörande genombrott.  De många finska förband som inte hade stridit återhämtade sig effektivt från chocken efter mötet med de ryska stridsvagnarna. De hade nu fått viss stridserfarenhet, som de delade med sig av till de andra styrkorna längs Mannerheimlinjen. Ryssarna var långsamma, klumpiga, föga uppfinningsrika och inte särskilt aggressiva. De hade också lidit relativt stora förluster; under de första sex dagarna av kriget förlorade de 80 stridsvagnar.
Under de följande dagarna kunde Jakovlev läsa rapporterna från divisionscheferna. Han insåg snabbt att den långsamma framryckningen berodde på dålig kontroll av trupperna och att man använde fel taktik. De finska vägarna var inte tillräckligt breda för att klara trycket från de hundratals fordon som avancerade genom Finland, och redan i början av kriget uppstod det köer i de ryska kolonnerna, där fordon lämnades stötfångare mot stötfångare, medan andra fordon hamnade i diken eller fastnade i snödrivor och träsk. Sporadiska men kraftiga snöstormar och sporadisk finsk eldgivning bidrog också till ryssarnas förvirring. Regementscheferna hade organiserat anfallet enligt en taktik som gick ut på att anfalla över öppen mark. Därmed spreds soldaterna ut över en bred front och befälhavarna förlorade kontrollen över sina divisioner. Eftersom hela området var underminerat blev resultatet att de led stora förluster - de måste bli bättre på att röja mineringar. Dessutom var kommunikationen mellan de anfallande avdelningarna och det bakomliggande högkvarteret dålig. Avsaknaden av radioutrustning gjorde att regementscheferna inte visste vad som hände och därför inte kunde leda sina styrkor. Jakovlev gav därför order till sina regementschefer att alla framryckningar skulle ske med spaning framför. Bakom dem skulle infanteriet rycka fram i en mer enhetlig formation. De var tvungna att skicka ut minröjare i förväg så att områdena var rensade innan anfallet startade. Befälhavarna - på alla nivåer - måste också skärpa kontrollen över sina soldater för att hela tiden ha överblick och kunna dirigera dem. De var också tvungna att skicka meddelanden tillbaka till högkvarteret för att de skulle veta hur anfallet fortskred.
Ett av de största problemen var att soldaterna började bli överdrivet försiktiga. De såg många av sina kamrater sprängas i bitar av finska minor och utvecklade därför minor, och utvecklade därför vad man skulle kunna kalla "minfobi". Den politiske kommissarien i Leningrad beordrade därför två ingenjörer att snarast utveckla en mindetektor.  Pravda (som betyder "Sanning" och var Sovjetunionens viktigaste tidning) skrev om detta under de följande dagarna och anklagade finländarna för att använda barbariska och olagliga metoder i krig.
De första dagarna av anfallet mot Karelska näset hade varit en katastrof, men det var inte bara på denna del av fronten som Stalins soldater kämpade.
Striderna i området Ladoga- ochKarelen
Trots att anfallet var väntat och de finska styrkorna var redo att ta emot Stalins armé, blev framryckningen på Ladoga-Karelen kom som en stor överraskning för finländarna. Som vi har sett gick framryckningen ganska långsamt på udden, men situationen var annorlunda norr om Ladogasjön Ladogasjön.
På den östra och norra sidan av Ladogasjön anföll 8:e armén under befäl av I.N. Chabarov. Med fem divisioner: den 155:e, som hade som mål att ta Ilomatsi, den 139:e för att ta Korpiselkä, den 56:e för att ta Suojärvi, den 18:e för att ta Käsnäselkä och den 168:e - som anföll längs norra sidan av sjön Ladogasjön - skulle inta staden Salmi.  Huvudplanen var att bryta igenom de finska försvarsverken norr om Ladogasjön och sedan anfalla söderut runt sjön och ta Mannerheimlinjen i Mannerheimlinjen i ryggen. Khabarov trodde att hans styrkor inte skulle behöva mer än 12 till 15 dagar för operationen.  Detta innebar att divisionerna skulle behöva hålla en framryckningstakt på tio kilometer per dag - vilket är mycket ambitiöst i så svår terräng. Till stöd för de divisioner som anföll längs Ladogasjöns stränder (168:e infanteridivisionen på norra sidan och 142:a infanteridivisionen på södra sidan) fanns de ryska flottstyrkorna på Ladogasjön - Ladogaflottiljen Ladogaflottiljen - skulle beskjuta finska mål längs sjön. Huvudmålen var städerna Käkisalmi på sjöns västra sida och Sortavala vid sjöns norra ände.  Tre slagskepp från Östersjöflottan skulle överföras till Ladogaflottiljen. Fartygen skulle föras genom Stalinkanalen Stalinkanalen, som går från Leningrad till Schlussenburg och vidare från Ladogasjön till Vita sjön. På grund av tidig vinter och dåligt väder kunde endast slagskeppet Orangenbaum segla genom kanalen fram till den 29 november. De andra två stannade kvar i Leningrad.  Ladogaflottiljen leddes av kapten Kobylskii. På grund av den minskade styrkan beslutade han på egen hand att reducera flottiljens attack till sjöns västra sida. Han gav order till flottiljens 1:a avdelning under befäl av kapten Trainin. Hans styrka bestod nu av två patrullbåtar (nr 413 och 414), två minsvepare (nr 31 och 37) och en Orangenbaum.   På kvällen den 30 november satte de kurs mot Nikuläsa Bay. Här ankrade han och skickade sina två patrullbåtar norrut längs kusten för att ta kontakt med högkvarteret för 142:a infanteridivisionen. När båtarna närmade sig Saunaniemi blev de beskjutna av finsk kulspruteeld. Trainin kallade då in nio medelstora bombplan för att slå ut finnarna. Bombplanen anlände, men de hittade aldrig sitt mål. Klockan 15.05 beordrade Trainin patrullbåtarna att ge sig av igen. De fick nu order om att rekognosera Taipalen Bay. När de närmade sig stranden blev de beskjutna från det finska kustfortet Jarisevänniemi. Patrullbåtarna flydde - utan att avlossa ett skott - och återvände till Nikuläsa, där de hade oturen att träffa ett rev och fick bottenskador. Nästa dag gick Trainin ut med Orangenbaum för att lägga artillerield mot kustfortet. Innan han kom så långt manövrerade han det stora fartyget fel och hamnade på en sandbank i Taipalen Bay. Fartyget var inte allvarligt skadat, men det kunde inte frigöras förrän i mitten av december, och fram till dess kunde 1:a divisionen i Ladogaflottiljen inte sättas in Ladogaflottiljen kunde inte delta i operationerna.
8:e armén hade Petrozadvodsk som sin huvudbas. Den var belägen i området från Vidlitsk i norr till Ladogasjön i söder Armén var uppdelad i två kårer, den 1:a och 56:e. 1. den 56:e kåren bestod av 139:e divisionen och 155:e infanteridivisionen. Dessa två divisioner svarade för arméns två nordligaste anfall. Längre söderut längs sjön Ladogasjön skulle den 168:e rycka fram och i mitten den 56:e divisionen och den 18:e infanteridivisionen.  Under de sista månaderna innan anfallet inleddes Hade Meretskov byggt en järnväg från Petrozadvodsk och hela vägen upp till den finska gränsen. På denna järnväg kunde soldater och utrustning transporteras relativt obemärkt av de finska gränstrupperna. Detta innebar att den anfallande styrkan befann sig mycket nära gränsen i sina utgångslägen - något som kom som en överraskning för finnarna.  Finländarna hade tänkt låta ryssarna avancera till den försvarslinje som löpte från Ladogasjön över Kitelä och upp till Syskyjärvisjön. Här skulle angriparna stoppas. Finnarna skulle sedan med stor kraft anfalla norrifrån och in i fiendens högra flank från de täta skogsområdena kring Loimola och Kolla - skära av styrkan och förgöra den.  Denna plan avbröts när Röda armén kunde avancera betydligt snabbare och dessutom hade kort avstånd till sina försörjningsbaser.
Tidigt på morgonen den 30 november inledde artilleriet ett tio minuter långt artilleribombardemang. 56. kåren mötte lite motstånd när de avancerade. Framryckningen var dock långsam. Finnarna hade lagt ut minor, fällt träd minor, fällt träd och sprängt broar för att fördröja angriparna - och de lyckades. När de nådde Shiva-floden - på den första kvällen - var de redan en halv dag försenade. De korsade floden nästa dag - med stora svårigheter. När de korsade floden möttes de av en bataljon finskt infanteri i utkanten av Suvilakhti. Detta gjorde den femvägsresan ännu långsammare. Det visade sig att finnarna var få i förhållande till ryssarna, och de fick retirera när ryssarna avancerade - i snigelfart. På samma sätt stötte 168:e divisionen på motstånd från finskt infanteri utanför staden Salmi. Endast 18:e divisionen kunde relativt ostört avancera till sitt första mål - Käsnäselkä - och inta denna stad. De fortsatte sedan mot Uoma, men stoppades snart av en sprängd bro och finländare som anföll dem från skogen. I norr anföll 139:e infanteridivisionen och 56:e infanteridivisionen städerna Korpiselkä respektive Ilomantsi. 56. när Ilomantsi intagits skulle 56:e divisionen förena sig med 54:e divisionen i 9:e armén och avancera genom Finland till staden Uleåborg vid Bottniska viken Där skulle de "skära" landet i två delar och bryta försörjningslinjerna från Sverige. 139. den 54:e divisionen mötte endast sporadiskt motstånd från finländarna. De var få till antalet och demoraliserade efter en lång period av gränstjänst och drog sig tillbaka utan att göra något större motstånd. Suojärvi föll den 2 december och de finska försvararna drog sig tillbaka till försvarsställningar längs floden Aittojoki. Här försökte de sig på en misslyckad motattack. Befälhavaren för 139:e divisionen - N. Belaev - beordrade omedelbart en frontalattack mot ställningarna. Detta slogs snabbt tillbaka med kulsprute- och gevärseld. Därefter försökte han skicka ut sina soldater på en flankerande manöver, men även detta misslyckades. Finnarna var och blev för starka. Finländarna drog sig obemärkt tillbaka från sina ställningar under de tidiga morgontimmarna Tolvajärvi senare)
Anfallen mot norra och mellersta
Mellersta Finland
De två nordligaste arméerna - den 9:e och den 14:e - hade till uppgift att stänga Finland från hjälp utifrån. Detta skulle ske genom att anfalla genom Finlands smalaste del och bryta den svensk-finska järnvägslinjen vid Kemi, och genom att erövra den arktiska hamnen Petsamo längst upp i norra Finland.
Den 9:e armén - under befäl av M. Dukanov - bestod av fem divisioner, 44. MID (motoriserad infanteridivision), 54:e, 88:e, 122:a och 163:e infanteridivisionerna. Han delade in dem i tre kolonner. Den sydligaste av dessa utgjordes av 54:e divisionen, under befäl av N. Gusevskii. Denna division var placerad vid Revolyoch fick order om att anfalla den centrala järnvägsknutpunkten Kuhmo. Gusevskijs regementen mötte motstånd så snart de passerat gränsen. Den finska 14:e bataljonen (oberoende division) fanns på plats och gav ryssarna starkt motstånd. Den finska styrkan uppgick endast till 1.200 man och bestod huvudsakligen av jägare och reservister. Det var inte mycket mot den ryska 54:e divisionen, som bestod av 12.800 soldater, 120 kanoner och 35 stridsvagnar. De avancerade därför snabbt och var bara några mil från Kuhmo efter några dagars strider. Lite längre norrut - vid Ukhta - anföll 163:e divisionen under ledning av A. Zelentsev med 17.000 man. Divisionen anföll längs en hemlig väg som hade byggts under hösten 1939 till gränsen vid Juntusranta Juntusranta. Den lilla byn Suomussalmi blev ett mål för de ryska anfallsstyrkorna enbart för att den blockerade den enda vägen till Finlands smalaste del och för att den kortaste vägen till hamnstaden Uleåborg gick genom byn.  163. 1:a divisionen var en stor avdelning, och i kolonnerna som slingrade sig fram över de snöiga smala finska vägarna fanns också många stridsvagnar och mekaniserad utrustning, liksom en hel blåsorkester, tryckpressar och lastbilar fullastade med propagandaflygblad och gåvor till alla de fattiga finska arbetare som trupperna skulle möta i skogen. Ryska agenter hade varit aktiva i området under en lång tid, och befolkningen i Suomussalmi var till största delen vänsterorienterade och röstade därför på vänsterpolitiker. Om Stalins män tog Suomussalmi, skulle de ha god tillgång till järnvägsstationen vid Hyrynsalmi. Uleåborg låg bara 140 kilometer bort och om staden föll skulle Finland delas i två delar. Zelentsevs division överraskade finländarna fullständigt och 163:e divisionen lyckades inta Suomussalmi den 3 december. Samtidigt som 163:e divisionen intog Suomussalmi ryckte 759:e infanteriregementet upp längs vägen från Raate och kunde ansluta sig till 163:e divisionen den 7 december. Situationen i området började bli mycket allvarlig för Mannerheim (mer om slaget vid Suomussalmi senare) Suomussalmi senare)
Längre norrut - vid staden Salla - kom 88:e och 122:a divisionerna störtande över gränsen. De mötte hårt motstånd från den finska 18:e bataljonen (oberoende). Deras mål var staden Kemijärvi, varifrån de kunde fortsätta mot sydväst till Rovaniemi, på relativt bra vägar. Här skulle de möta 104:e divisionen från 14:e armén, som skulle rycka fram söderut efter att denna division erövrat Petsamo.  Finländarna gjorde en bra insats och ryssarna kunde inte ta Salla före den 10 december. Detta gav de framryckande ryssarna två alternativ. Det ena var att rycka fram mot byn Sodankylä via byn Pelkosenniemi och på så sätt skära av de finska trupperna från grupp Pennanen i Petsamo-sektorn Petsamo-sektorn. Det andra alternativet var att ockupera staden Kemijärvi, varifrån de kunde avancera och inta sitt huvudmål, Rovaniemi. De beslöt att dela anfallsstyrkan i två delar och sedan avancera mot båda målen.
Den finska arméns överkommando under ledning av Mannerheim hade följt det växande hotet mot Rovaniemi från Salla med stor oro och utsåg generalmajor Kurt Martti Wallenius till befälhavare för Lapplandsgruppen (Lapin Ryhmä), som förstärktes med den 18:e oberoende bataljonen (Er. P 17). Wallenius tog själv befälet över styrkan och den 17 december inledde han sitt första motanfall mot de framryckande ryska styrkorna vid Pelkosenniemi. I en överraskande attack av skidjägare tvingade finnarna de ryska styrkorna att retirera 70 kilometer. Efter att finländarna hade slagit tillbaka 122:a divisionens anfall mot Pelkosenniemi var huvuduppgiften att stoppa offensiven mot Kemijärvi Kemijärvi, där de ryska styrkorna befann sig bara några kilometer från målet. Här var motståndet starkare och ryssarna retirerade bara några kilometer innan de gick på defensiven. Men ryssarna kunde inte återta de områden som finnarna hade återtagit, trots att de förstärktes med 88:e divisionen. Den 14 januari 1940 misslyckades det sista finska försöket att tvinga tillbaka de ryska styrkorna. Den 28 februari tog Svenska frivilligkåren, som bestod av svenska och norska frivilliga, över ansvaret för försvaret av Sallafronten Sallafronten, medan de finska trupperna under Wallenius skickades till Karelska näset. Under hela kriget förekom inga större anfall på den fronten, utan endast mindre artillerianfall och lokala sammandrabbningar mellan Röda armén och svenskarna och norrmännen. Mer om de norska frivilliga och den svenska frivilligkåren senare.
Petsamo - Rovaniemi
Längst i norr inledde 14:e armén, under befäl av V.A. Frolov, tillsammans med flottans nordliga flotta ett samordnat anfall mot Petsamo. 14:e arméns 104:e division anföll staden - understödd av artilleri (både från fartyg och från divisionens artilleriregementen) och stridsvagnar. Petsamo försvarades endast av Gruppe Pennanen, som bestod av ett infanterikompani (10:e infanterikompaniet) och ett artilleribatteri under kapten Antti Pennanen (därav namnet Gruppe Pennanen). De ryska trupperna var kraftigt underlägsna i antal och drog sig snabbt tillbaka till Luostari.  Gruppe Pennanen ingick i gruppen Norra Finland som Mannerheim valde för att försvara den nordligaste delen av landet. Han satte in få trupper i norr, eftersom han ansåg att Karelen - norr och söder om Ladogasjön - som de viktigaste områdena att försvara.
Klockan 06.00 den 30 november inledde 104:e divisionen sitt anfall mot den finska delen av Fiskarhalvön. Redan kl. 04.00 gav befälhavaren för Norra flottan torpedbåten Karl Libknekt (som låg i Motovbukten) order om att kl. 06.00 börja bombardera den smala landremsan mellan halvön och fastlandet. På grund av tekniska problem fick torpedbåtens befälhavare inte denna ordertorpedbåtens befälhavare fick inte ordern förrän tio minuter innan han skulle avfyra och kunde därför inte ge det artilleristöd han behövde. De två torpedbåtarna Grosnyi och Kuibyshev låg i havet utanför Fishery Peninsula. Deras mål var att bombardera de två finska städerna Vaitolakhti och Kervanto. Samtidigt skickades en flottilj med minsvepare för att patrullera den yttre Petsamofjorden för att hindra finska fartyg från att fly. Den 3 december kom befälhavaren för Norra flottan, N. Kulakov, till Petsamo för att övervaka byggandet av ett kustartilleriförsvar mot eventuella utländska angripare som ville stödja Finland. Norra flottans fortsatta engagemang under vinterkriget var att patrullera kusten - ända in i Varangerfjorden - för att söka efter fientliga fartyg och aktiviteter.
De finländare som försvarade området hade små möjligheter att stå emot den ryska övermakten, som bestod av infanteri, artilleri, stridsvagnar och örlogsfartyg. De bjöd därför inte på mycket motstånd innan de den 1 december retirerade söderut, längs den arktiska vägen mot Salmijärvi och Nautsi, i riktning mot Lapplands huvudstad Rovaniemi. Den 52:a divisionen transporterades till Petsamo med båt, tog över ansvaret för offensiven från 104:e divisionen och pressade tillbaka Gruppe Pennanen ända till Höyhenjärvi. De lyckades erövra nickelgruvorna vid Salmijärvi och befann sig strax utanför Nautsi innan finnarna förstärktes till bataljonsstorlek och lyckades driva ryssarna tillbaka till Hoyenjärvi den 21 december. Under två månader stod de ryska styrkorna stilla och finländarna genomförde flera spanings- och gerillaangrepp bakom fiendens linjer. Där frös fronten bokstavligen till is. Efter två månader återupptog ryssarna sina attacker och den 25 februari tvingade de finländarna tillbaka till Nautsi nära Enaresjön.  Här stannade de finska styrkorna fram till krigsslutet den 13 mars.
Östersjöflottans operationer
I andra änden av Leningrads militärdistrikt fick Östersjöflottan under befäl av V. Tributs uppgift att övervaka havsområdena kring Finlands södra ände. Stalin var rädd för att svenskarna skulle blanda sig i kriget på den finska sidan. Att hålla ett öga på den svenska flottans rörelser blev därför ett viktigt mål. Trettio timmar före invasionens början gled två ubåtar ut från den nyetablerade basen i Tallinn. Deras uppgift var att patrullera inloppet till Stockholms hamn och rapportera eventuell aktivitet. Några timmar senare lämnade ytterligare tre ubåtar örlogshamnen med kurs mot vattnen runt Gotland och den svenska kusten söderut till Karlskrona. Ubåtarna kunde snart rapportera tillbaka att svenskarna gjorde väldigt lite. Endast ett något förstärkt försvar av kustremsan och ökad patrullverksamhet samt enstaka eskorter av fartyg till Finland var allt som kunde rapporteras. Detta var goda nyheter för ryssarna. De hade befarat en stor upprustning och en dramatisk ökning av den svenska flottans aktivitet för att kunna gå in i kriget på den finska sidan. Än så länge verkade det som om Stalin hade lyckats isolera Finland militärt.
Redan den 2 december kallades flera av ubåtarna tillbaka till Kronstad. Anledningen var att den ryska ambassaden i Helsingfors Helsingfors fortfarande inte hade evakuerats. Det ryska utrikesministeriet bad sina tyska vänner om hjälp. Det tyska utrikesministeriet hyrde lastfartyget Donau (samma fartyg som Max Manus och Roy Nilsen sänkte vid Drøbak), för att transportera delegationen från Helsingfors till Tallin. För att undvika missförstånd beordrades ryska ubåtar in i hamnen för att Donau skulle kunna sänkas. Den ryska delegationen anlände till Tallinn den 5 december.
Efter några dagars patrullering längs den svenska kusten fick en mindre styrka, bestående av kryssaren Kirov och torpedbåtar, order om att anfalla det finska kustfortet Russarö, sydväst om Helsingfors Helsingfors. V. Tributs varnade befälhavaren på Kirov för de finska kustbatterier och ubåtar som kunde befinna sig i farozonen. Han nämnde dock inte de minfält som hans ubåtar hade upptäckt några dagar tidigare och inte heller det exakta läget för kustfortet på Russarö. På vägen dit mötte hon ubåten S-1 - vars kapten inte hade förstått att kodordet "Fakel" betydde att kriget var igång. Det ledde till att de nästan sköt mot varandra innan identifiering skett.
När Kirov till slut anlände till Russarö började de skjuta mot vad de antog var det finska kustfortet. Fartyget sköt mot ett stort område och endast en del av skotten träffade fortet. Fortet besvarade elden och denna eldduell pågick under en längre tid utan att någon träffade varandra. I stridens hetta drev Kirov in i ett finskt minfält och skadades. Hon tvingades därför dra sig ur striden och haltade tillbaka till sin hemmabas i Liepaja - eskorterad av två torpedbåtar - dit hon anlände på kvällen den 2 december.
Östersjöflottans andra uppdrag var att erövra de sex finska öarna i den östra delen av Finska viken. De sex öarna var Seiskari, Lavansaari, Narvi, Someri, Suursaari och Suur-Tiutärsaari. Det var dessa öar som hade varit föremål för diplomatiska diskussioner under förhandlingarna mellan Sovjetunionen och Finland hösten 1939. Seiskari och Lavansaari var de två öar som låg närmast den ryska flottbasen i Kronstad. Dessa skulle ockuperas av specialförband från Lugabasen under ledning av kapten Ramishvili. Anfallsstyrkan bestod av transportfartyget Leningrad Sovet och Buria, eskorterade av torpedbåtarna Karl Marx, Engels och Volodarskii. Dessutom skulle de få stöd av flygvapnet. Det hela visade sig vara ganska kaotiskt. Uppdraget sköts upp i tre timmar när förbandschefen krävde en ny rekognoscering av målet. När operationen inleddes missidentifierade bombplanen de anfallande ryska torpedbåtarna och försökte bomba dem istället. Ännu värre blev det när torpedbåtarna trodde att de var finska flygplan och sköt tillbaka, varvid flera av planen skadades. Ryssarna kunde reda ut missförståndet och undgick större förluster på grund av misstaget. Dessutom var skepparna på last- och torpedbåtarna så nervösa för att stöta på finska ubåtar att de släppte synkeminer var 15:e minut - vilket innebar att den lilla styrkan släppte så mycket som 400 synkeminer på väg mot öarna. Ironiskt nog visade det sig att havet är så grunt i dessa områden att ubåtsoperationer är omöjliga och att synkeminerna därför är bortkastade. När den anfallande styrkan till slut satte sin fot på öarna möttes de inte av finskt motstånd. Finnarna hade evakuerat öarna tidigare under natten och lämnat efter sig en ansenlig mängd minor och försåtsmineringar minor och försåtsmineringar. På Sieksari observerades en sovjetisk flagga kl. 13.55. Följande dag anföll ryssarna öarna Narvi och Someri och mötte på samma sätt två tomma öar fulla av minor minor.
På grund av bristen på motstånd på dessa öar beslöt Östersjöflottans överkommando att anfalla ön Suur-Tiutärsaari utan någon form av spaning. Anfallet inleddes den 1 december med att ön bombades. De utsattes för kraftig luftvärnseld och förlorade ett av sina flygplan. Dagen därpå stormade specialstyrkorna i land på stranden utan att möta något motstånd. Vid det laget hade finnarna redan evakuerats. I den förvirring som uppstod besköt ryska flygplan den strand där deras egna landsmän hade gått i land. Sex av soldaterna sårades, men ryssarna kunde enkelt inta ön. Som vi sett tidigare var samordningen mellan de anfallande förbanden dålig i operationerna vid kusten, vilket ledde till onödiga förluster.
Förutom att patrullera vattnen utanför Finland, söka efter den finska flottan och erövra dessa öar, fick Östersjöflottan i uppgift att stödja angriparna på västra sidan av Karelska näset. Med kanonbåtarna Kronstad, Krasnaia Gorka och Sestroretsk skulle de beskjuta finska ställningar framför 7:e arméns divisioner, som anföll Terijoki och Pukhtola. Elden var felaktig och träffade dåligt. De hade inget eldledningsstöd och kunde inte veta om de träffade det de skulle. När Röda arméns soldater närmade sig dessa områden var de tvungna att avbryta elden för att undvika att träffa sina egna trupper. Det var därför artilleristödet från båtarna upphörde. Om elden hade riktats rätt hade striderna om fortet vid Ino ha gått betydligt bättre för ryssarna. Här höll finnarna ut ända till den 6 december - just för att angriparna inte hade tyngre vapen.
Förutom dessa operationer till havs hade Östersjöflottan också egna flygdivisioner som sattes in mot olika mål. Tidigt på morgonen den 30 november lyfte två bombflygplan för att söka efter finska örlogsfartyg som gömde sig i fjordarna kring Kotka och Åbo. De hittade inga fartyg och flög istället hemåt via Helsingfors där de släppte sina bomber Helsingfors där de fällde sina bomber. Detta var den bombräd som orsakade kaos och förstörelse i huvudstaden tidigt på morgonen den första krigsdagen. De förlorade två flygplan som sköts ned av finskt luftvärn. Senare på dagen upptäcktes de två tyngsta fartygen i den finska flottan vid Russarö. Det var de två systerfartygen Väinämöinen och Ilmarinen. Det var två kryssarliknande fartyg, 3900 bruttoton och 93 meter långa. De var lätta i vikt, men mycket välbeväpnade. Överkommandot i Kronstad skickade genast ut flera bombplan, men Väinämöinen och Ilmarinen hade försvunnit när bombplanen anlände. Samma dag bombades också ett antal flygplatser av dessa flygdivisioner, och finnarna förlorade tolv flygplan och ett antal hangarer sattes i brand på flygplatserna i närheten av Helsingfors. Efter detta övergick bombplanen i stort sett till att bomba de finska kustforten runt huvudstaden Borgå och Lovisa.
Terijoki-regeringen
Den finska demokratiska republiken (finska: Suomen kansanvaltainen tasavalta)
1. december, Stalin och Molotov meddelar Stalin och Molotov meddelar att "Demokratiska republiken Finland" har upprättats i Terijoki - en badort som nu är ockuperad av ryska soldater, väster om Karelska näset, nära gränsen - med kommunisten Otto Ville Kuusinen som ordförande och utrikesminister. "Folkregeringens" första handling var att utfärda en proklamation till det finska folket. Den välkomnade "med största entusiasm" den modiga, oövervinneliga Röda armén som folkets vän och befriare, inte som erövrare. Den skulle befria det svältande finska folket från dess fiender Cajander, Ryti och Mannerheim. Nästa dag undertecknade Sovjetunionen en biståndspakt med Terijoki-regeringen. Bortsett från de många proklamationerna och flygblad som släpptes över Finland spelade marionettregeringen inte någon större roll.  Kuusinen grundade omedelbart Finska folkarméns 1:a kår, som skulle delta i det finska folkets storslagna befrielse. Det var främst gamla kommunister - från inbördeskriget - och några ryssar som anslöt sig till kåren.
I Nationernas Förbund kritiserades Sovjetunionen hårt för att ha anfallit Finland. Molotov försvarade sig med att Sovjetunionen hade samarbetat med den lagliga regeringen i Finland - Terijokiregeringen Terijokis regering - och att anfallet mot Finland endast var ett befrielsekrig för det finska folket. Den 15 december uteslöts Sovjetunionen ur Nationernas Förbund.
Bildandet av regeringen Terijoki-regeringen fick motsatt effekt och samlade det finska folket, både höger och vänster, mot den ryska invasionen.  Varken regeringen eller kåren spelade någon militär eller politisk roll under vinterkriget, och så småningom försvann Kuusinen-regeringen försvann från den sovjetiska propagandan.

Resultatet av den ryska bombningen av Helsingfors den 30 november 1939.
(Finska försvarsmakten - 1508)

De fyra ryska arméernas anfallsriktningar

Ryska flygplan över Helsingfors den 30 november 1939 Helsingfors den 30 november 1939 (Finlands försvarsmakt - 5378)

Finska soldater i Mannerheimlinjens skyttegravar (SA-KUVA)

Finskt artilleri i ställning bakom Mannerheimlinjen. finska försvarsmakten)

Finska styrkors utplacering på Mannerheimlinjen

Mannerheimlinjen på utsidan av miljonbunkern. Tät taggtråd och barriärer i det öppna landskapet gjorde det svårt för de framryckande ryska soldaterna att ta sig igenom linjen (IWM)

Ryska T-26 stridsvagnar korsar gränsen till Finland i början av december 1939. En del av stridsvagnarna har fått vinterkamouflage och andra har fortfarande kvar sitt sommarkamouflage (FMU)

Hittar i skyttegravarna och väntar på̊ attack från ryssarna. Bilden är från den norra fronten (Finska försvarsmakten - 1986)

Finska kulspruteskyttar i position på norra fronten använder sina skidor som stöd för kulsprutans fot (IWM)

Fjärde kårens sektor under de första dagarna av anfallet

Finska soldater på marsch någonstans på den norra fronten. Renar användes flitigt eftersom de klarade det kalla klimatet bra och användes för att dra slädar och kälkar åt samerna i området. (Finska försvarsmakten - 5147)

Det finska pansarskeppet Väinämöinen (bilden från 1938) kostade mycket pengar att bygga, men kom inte till någon större nytta under kriget. Finländarna var tvungna att tillbringa mycket tid med att gömma sig Väinämöinen och hennes systerfartyg Ilmarinen undan de ryska bombplanen (Wiki-commons)

Molotov (sovjetisk utrikesminister) undertecknar biståndspakten mellan Sovjetunionen och Terijoki-regeringen den 2 december 1939. Bakom honom står (från vänster): Zhdanov, Voroshilov, Stalin och Kuusinen (Wiki-commons)

Den första attacken mot
Mannerheimlinjen

Anfallet mot Taipale

Efter att säkerhetsstyrkorna hade dragit sig tillbaka till Mannerheims linje, förberedde sig båda sidor för den stundande striden om försvarslinjen. Mannerheim var missnöjd med säkerhetsstyrkornas brist på aktivitet och krävde att de skulle genomföra fler anfall och nattliga räder mot de ryska trupperna.

Såsom december är årstiden med de längsta nätterna och det rådde brist på signalpistoler, valde många officerare ändå att inte skicka ut trupper utan stridserfarenhet på nattliga räder. Under tiden förberedde sig Meretskov Meretskov förberedde sig för att anfalla försvarslinjen. Han visste att finnarna väntade sig en attack på sektorerna Summa- och Lähde-sektorerna, som låg nära Viborg, som inte var skogbevuxna, och att de därför hade huvuddelen av sitt försvar och sina reservförband här. Han valde därför att inleda ett kraftigt anfall mot Taipale i öster för att locka finnarna att överföra reserver för att förstärka sektorn och på så sätt försvaga försvaret vid Summa. Men den finska 10:e divisionen, som hade intagit positioner längs floden Taipaleenjoki, visade att de inte kunde räkna med att få några betydande förstärkningar. Mannerheim och hans generaler visste precis vad Meretskovs plan var och förflyttade därför inte några reservstyrkor till Taipale Taipale. Försvarslinjen vid Taipale var belägen vid en bergsformation som löpte längs Suvantogrenen av Vuoksifloden i söder och till Ladogasjön i norr. Längs Suvanto utnyttjade finländarna höjdfördelen. Halvön Koukkuniemi var ett ingenmansland, ett platt och sumpigt område, nästan helt utan träd. Genom att lämna Koukunniemi oförsvarad kunde finländarna koncentrera sina försvarsstyrkor till viktigare delar av sektorn, och de hoppades också att ryssarna skulle frestas att rikta sitt huvudanfall här. Det finska artilleriet hade därför utarbetat en eldplan för att förinta fienden så snart de hade upprättat ett brohuvud vid Koukkuniemi. Den första ryska attacken mot Taipale ägde rum kl. 8.15 på morgonen den 6 december, efter att det ryska artilleriet hade nått fronten. Efter fyra timmars förberedande artilleribombardemang av Neosaari, Koukkuniemi och Villaka anföll stridsvagnar från den ryska 49:e divisionen vid 11-tiden Neosaari, där överste Sihvonens JR 28 (Jegerregementet) hade intagit sina positioner. När de mötte ryssarna drog de sig tillbaka, men ryssarna kunde inte ta sig över floden vid Lossi färjehamn. En timme senare korsade det sovjetiska infanteriet Taipaleenjoki vid Koukkuniemi och fortsatte mot de finska ställningarna vid Kirvesmäki. När styrkorna korsade den öppna terrängen vid Koukkuniemi utsattes de för kraftig och precis finsk artilleri- och kulspruteeld och retirerade med stora förluster av både soldater och materiel. Under natten gick finnarna till motanfall vid Terentillä och Koukkuniemi, men utan framgång. Taipale-sektorn var relativt lugn, bortsett från de kraftiga ryska artilleribombardemangen under de följande dagarna, och nästa större anfall kom inte förrän den 15 december. Efter att ha fått förstärkning av 150:e och 142:a divisionerna dagen innan anföll ryssarna Taipaleenjoki, för första gången med en fullständig stridsvagnsattack. Medan det ryska artilleriet bombarderade de finska ställningarna röjde ingenjörstrupperna vägen vid Mustaojas flodbädd, men passagen var för smal för stridsvagnarna. Klockan 11.30 upphörde artilleribombardemanget och stridsvagnarna körde sedan mot Terenttilä genom Mustaoja-ravinen och infanteriet marscherade över Koukkuniemi. Medan det finska artilleriet förintade det ryska infanteriet fortsatte stridsvagnarna genom de finska ställningarna tills de var tvungna att stanna på grund av bensinbrist. De attackerades då av finska soldater utrustade med pansarvärnsvapen som molotovcocktails, Kasapanos och handgranater. Klockan 14.40 anföll ryssarna de finska ställningarna vid Kirvesmäki och de finska trupperna på höger flank tvingades tillbaka. Men dagen hade varit ett nederlag för ryssarna, med mellan 300 och 400 dödade och mellan 12 och 18 förstörda stridsvagnar. Dagen därpå gjorde ryssarna ett nytt försök, återigen utan framgång. Under de följande dagarna fortsatte ryssarna sina attacker mot fronten vid Taipale, med störst tryck på Terenttilä och Kirvesmäki. Under de följande dagarna förstärktes ryssarna med ytterligare en division och flera artilleribatterier. 25. i december korsade den ryska 4:e divisionen Suvanto åtta till tio kilometer nordväst om Nordväst om Taipalefronten och upprättade brohuvuden vid Patoniemi, Pähkemikkö/Volosula och Kelja i skydd av dimma. Men när dimman lättade anfölls ryssarna i Patoniemi och Pähkemikkö/Volosula av JR 30, medan 3:e/JR 30 blockerade Pateniemi från sydost. Över 500 ryska soldater dödades. Under tiden förstärktes de ryska bataljonerna vid Kelja med fältkanoner. Det ryska brohuvudet vid Kelja var ett allvarligt hot mot 10:e divisionens flank och klockan 7.30 på morgonen den 23 december gick finländarna till motattack. Ryssarna försökte förstärka brohuvudet med infanteri och artilleri, men med stöd från kustbatteriet i Kaarnajoki lyckades finländarna slå ut brohuvudet och driva ryssarna tillbaka. Över 2.000 ryska soldater hade dödats, medan finländarna hade förlorat 500. De hade också tagit 140 kulsprutor, 12 pansarvärnskanoner, 500 k-pistar, 200 gevär och stora mängder ammunition. Den 29 december blev det tyst vid Taipalefronten, endast avbrutet av artilleridueller och mindre attacker.
I mitten av december flyttade ryssarna sin uppmärksamhet från Taipale-sektorn till Summa-sektorn.
Den första stora attacken mot Summa inleddes kl. 10.00 den 17 december efter ett fem timmar långt artilleribombardemang och bombräder av cirka 200 SB-2-bombare SB-2 bombplan. Huvudanfallet delades upp i två, ett mot Summa och den andra mot Lähde, som låg cirka två kilometer nordost om Summa. Byn låg bakom själva linjen vid en strategiskt viktig korsning. Efter att artilleriet och bombplanen hade gjort sitt började ingenjörstrupperna att ta bort taggtrådshinder och granitblock (som hade lagts ut längs hela linjen som pansarhinder). Efter att sprängladdningar hade röjt vägen rusade 50 stridsvagnar fram genom linjen och närmade sig de finska soldaterna i försvarslinjens skyttegravssystem. Det finska infanteriet hade fått order om att inte retirera, utan att vänta tills stridsvagnarna hade ryckt fram så att finnarna kunde stoppa det ryska infanteriet som följde efter. Tanken var att stridsvagnarna skulle bli försvarslösa och därmed tvingas retirera. Det var en desperat taktik, men den fungerade. I det andra anfallet använde den ryske befälhavaren antingen inte ingenjörssoldater eller så utplånades de av det egna artilleriet, eftersom pansarbarriärerna nästan inte skadades alls. Detta ledde till att de flesta stridsvagnarna inte kunde fortsätta och de som lyckades ta sig förbi barrikaderna blev omedelbart måltavlor för de finska pansarvärnssoldaterna. På grund av dålig samordning mellan infanteri och stridsvagnar och väl utvald finsk taktik förlorade ryssarna mer än 35 stridsvagnar i den första attacken mot det finska pansaret Summa summarum en tredjedel av de stridsvagnar som hade deltagit.
Ett ännu kraftigare anfall inleddes den 18 december mot Lähde, där 68 stridsvagnar anföll efter kraftig artilleriförberedelse och flyganfall. Det finska artilleriet, som redan innan kriget hade kartlagt sina mål, förstörde 10 stridsvagnar innan de ens hade nått den egentliga försvarslinjen, och ytterligare 15 förstördes i närstrid. Infanteriet nådde aldrig fram till linjen. Vid Summa förlorade ryssarna mer än 500 man i en misslyckad infanteriattack samma dag. Den 19 december genomförde ryssarna kontinuerliga attacker mot Den 19 december genomförde ryssarna kontinuerliga attacker mot Summa, medan huvudattacken riktades öster om staden, vid sjön Muolaanjärvi, där de tunga stridsvagnarna KV, SMK och T-100 testades i strid för första gången. Striderna spred sig hela vägen till Summa. När stridsvagnarna manövrerade genom de smala gatorna översköljdes de av molotovcocktails från de finska soldaterna, minor och Minor och Kasapanos sprängämnen, samtidigt som de sköt genom observationsluckorna med sina Suomi kulsprutor. När striderna avtog den 20 december hade 58 stridsvagnar förstörts. Vid Lähde hade den strategiskt viktiga bunkern "Poppius" skadats av stridsvagnseld och omringats av fienden. De finska soldaterna lyckades dock hålla dem stången med handgranater och handeldvapen, tills en finsk motattack återerövrade området. Den 20 december anföll ryssarna igenattackerade igen, men inte med samma kraft som tidigare. Av de 20 stridsvagnar som anföll vid Summa förstördes åtta. Med stöd av 500 kanoner, mellan 800 och 1.000 flygplan och två stridsvagnsbrigader borde det ha varit lätt att bryta igenom linjen vid Summa Summa. Men ryssarna hade förbrukat alla sina förnödenheter i anfallen mot Summa, och mer än tre femtedelar av stridsvagnarna förstördes. Befälhavaren för en av stridsvagnsbrigaderna deserterade i stället för att rapportera förlusterna till den politiske kommissarien.  Finnarna hade hindrat ryssarna från att bryta igenom Mannerheimlinjen Mannerheimlinjen.
Den finska motattacken
Efter att finnarna hade lyckats förhindra ett sovjetiskt genombrott på udden gick både Öhquist och Österman att detta var den optimala tidpunkten för en motattack. Ryssarna var i färd med att omgruppera efter de misslyckade anfallen i området kring Summa och Muolaanjärvi, och brev och dagböcker från döda ryska soldater samt information från förhör med tillfångatagna ryska soldater beskrev den ryska situationen som mycket dyster. Order gavs om att genomföra motanfallet och tiden bestämdes till natten mellan den 20 och 21 december. Problemet var bara att de flesta av de förband som enligt planen skulle sättas in fortfarande var upptagna med att bekämpa de sista små fickorna av ryska trupper. Öhquist hade insisterat på att anfallet skulle genomföras med en stor del av de utvilade trupperna från 6:e divisionen, men eftersom denna ingick i försvarschefens reserver och var i färd med att bygga upp försvarsställningar runt Viborg Viborg dröjde det 48 timmar innan Mannerheim gav tillstånd att använda divisionen. Vid det laget var det för sent att inleda operationen tidigare än den 23 december.Motanfallet inleddes kl. 06.30 den 23 december och efter ett kort artilleribombardemang började fem divisioner rycka fram. Syftet med motanfallet var att minska de ryska styrkornas stridsduglighet och därmed deras förmåga att genomföra offensiva operationer. Finländarna stötte dock snart på hårt motstånd från ryskt infanteri och tung och precis artillerield. Dessutom uppstod kommunikations- och logistikproblem och eftersom trupperna var utmattade gav det finska överkommandot kl. 15.00 order om att avbryta motanfallet. De finska styrkorna hade inte avancerat längre än 3 km, och många inte mer än några hundra meter. Viktigt att notera är att de finska soldaterna inte var tränade för att genomföra operativa offensiver, dvs. mer än taktiska motattacker som en del av ett försvarsstrid. Ryssarna var å andra sidan förvånansvärt motiverade och uthålliga i dessa strider.
Viktiga mål som ammunitions- och bränsledepåer, mobila radioenheter och oskyddade artilleribatterier kunde inte förstöras eftersom de antingen var utom räckhåll för det finska artilleriet eller på grund av kommunikationsproblem. De finska förlusterna var också höga: i motanfallet stupade 1.300 man och ryssarna led liknande förluster. Efter motattacken var det relativt lugnt vid fronten på Karelska näset under de följande två månaderna.

Den första attacken mot Mannerheimlinjen

De ryska attackerna i Taipale-området

Den andra attacken mot
Mannerheimlinjen

Attacken mot Summa

En finsk fältpräst håller morgonbön för soldaterna vid fronten i Tolvajärvi (FMU)

Den andra attacken mot Mannerheimlinjen

En finsk soldat stirrar ut över det tysta snötäckta landskapet på Sallafronten (FMU)

Ryssarna anföll med i stort sett allt de hade till sitt förfogande. De finska bunkrarna var väl befästa med flera breda fält av taggtråd, minor och stridsvagnshinder. Landskapet var öppet och det gav ryssarna små möjligheter till skydd, samtidigt som finländarna hade goda möjligheter att skjuta ner ryssarna när de kom emot dem. Hundratals döda och döende ryska soldater låg vid flera av dessa bunkrar efter varje attack. Ett stort antal förstörda stridsvagnar lämnades också kvar på slagfältet framför de finska ställningarna (Illustration av Sigve Solberg 2012)

Slaget om skogarna
Tolvajärvi

På kvällen den 30 november stod Mannerheim och stirrade oroligt på kartan över områdena norr om Ladogasjön Ladogasjön. I det här området fanns det få farbara vägar för stora militära styrkor.

I dessutom fanns det många små och medelstora sjöar och stora, ogenomträngliga skogsområden. På grund av dessa naturliga förutsättningar hade han valt att sätta in få trupper i området. Han hade helt enkelt inte förväntat sig att ryssarna skulle komma hit. Visst var det obehagligt att Petsamo hade fallit och att anfallen mot Salla, Suomussalmi och Suomussalmi och Kuhmo var på gång, men framryckningen här gick långsamt och var inte direkt farlig. Det var en helt annan historia strax norr om Ladoga. Mannerheim var orolig för att Stalins soldater skulle valsa över alla finska styrkor i området genom att ta sig in norrifrån och bakom försvarslinjen på Karelska näset.
Dessutom hade han fått rapporter om att många av hans avdelningschefer fick panik när anfallen kom - och sprang iväg. Många av officerarna var reservister utan stridserfarenhet, liksom den stora majoriteten av soldaterna.
De rapporter som hade kommit in under dagen visade att det pågick hårda strider i Suojärvi-området - på den norra flanken av hans 4:e kår. Det var den ryska 155:e divisionen som rörde sig mot den viktiga vägkorsningen i Ilomantsi. 40 kilometer längre söderut avancerade 139:e divisionen längs vägen mot Tolvajärvi. Divisionens mål var uppenbarligen järnvägsövergången vid Korpiselkä. Om man lyckades ta den och Ilomantsi samtidigt skulle man kunna stoppa alla försörjningslinjer till 4:e kåren längre söderut. Det var av yttersta vikt att denna försörjningslinje hölls öppen, eftersom det var det enda sättet Mannerheim kunde flytta trupper från 4:e kåren till Mannerheimlinjen Mannerheimlinjen. Dessutom var den ryska 56:e divisionen på väg mot sydväst - parallellt med järnvägslinjen mellan Suojärvi och Loimola. Om denna division lyckades korsa floden Kollaa, skulle Mannerheims planer på att 4:e kåren skulle inleda en kraftfull motattack under någon av de kommande dagarna omöjliggöras.  Längre söderut fortsatte 18:e divisionen sin framryckning längs Uomaa-vägen och 168:e divisionen längs sjövägen vid Ladogas strand mot Kitelä Ladoga mot Kitelä.
Mannerheim trodde att 4:e kåren skulle kunna stoppa de framryckande divisionerna i sin sektor, och ansåg därför att hotet i området Suojärvi - Tolvajärvi Tolvajärvi som det allvarligaste.
För att stoppa 139:e divisionen hade han en avdelning på 4.000 man som kallades "Force R" (uppkallad efter dess befälhavare, överstelöjtnant Räsänen), bestående av fyra självständiga infanteribataljoner och en cykelbataljon med beteckningen "PPP-7" samt två artilleribatterier med gamla kanoner. Det var en löst sammansatt styrka och Räsänen var ingen tuff ledare. När anfallet kom tog han skydd i sitt högkvarter i Ägläjärvi - över en mil bakom närmaste finska position. Han tappade greppet helt och "Force R" stod helt utan högsta ledare under dessa kritiska dagar. De 4.000 finska soldaterna var tunt utspridda över fronten och bjöd inte på något större motstånd. Det som gjorde situationen något bättre för finländarna var att ryssarna avancerade försiktigt. Vid minsta motstånd stannade de upp och omgrupperade. Finländarna drog sig då tillbaka till nästa försvarsställning. Den 1 december blev ryssarnas överlägsenhet för stor för finnarna och de retirerade hela vägen tillbaka till Varpakyla. Strax efteråt anlände ryssarna till dessa ställningar och stormade dem frontalt. Finländarna försvarade sig väl och förlusterna på den ryska sidan var formidabla. Ryssarna drog sig tillbaka, omgrupperade och genomförde en kniptångsmanöver. Finländarna upptäckte detta i tid och drog sig tillbaka från sina ställningar och fem-sex kilometer tillbaka till nya, förberedda ställningar. Under tillbakadragandet sprängde finska ingenjörssoldater en damm på västra sidan av sjön Suojärvi. Detta ledde till att stora områden söder om sjön hamnade under vatten. Detta stoppade ryssarna endast tillfälligt. När vattnet rann undan kunde de fortsätta sin framryckning. Finnarna var därför tvungna att retirera ytterligare. De förlorade då kontrollen över vägen som går i nord-sydlig riktning mellan sjöarna Salonjervi och Suojärvi.
"Styrka R" befann sig nu på västra sidan av Aittojoki med cykelbataljonen PPP-7 i reserv vid Ägläjärvi. Dessutom fanns det en nyligen hastigt skrotad avdelning med smeknamnet Specialbataljon 112. Denna specialbataljon bestod huvudsakligen av dåligt utbildade och dåligt utrustade fotsoldater, dvs. soldater som sysslade med förråd och matlagning - med andra ord inte ett specialutbildat förband. Ingen trodde att dessa soldater skulle kunna göra någon större motstånd - något som senare skulle visa sig vara osant.
Mannerheim beordrade en motattack så snabbt som möjligt. Den 3 december anföll finnarna för att återta vägen mellan de två sjöarna. Till en början såg det mycket bra ut, eftersom ryssarna förmodligen blev överraskade. Ryssarna omgrupperade sig och gick till motanfall över den frusna sjön Salonjervi. Syftet var uppenbarligen att omringa den anfallande finska styrkan. Det var då som bataljon 112 visade sin "sisu". De anföll ryssarnas flank, som stoppades och kastades tillbaka till skogsbrynet runt sjön. Här intog de sina ställningar. Finnarna beslöt nu att avbryta sitt motanfall och dra sig tillbaka till västra sidan av Aittojoki igen. Dagen därpå anföll ryssarna igen med full styrka. Ställningarna längs Aittojoki höll i nästan tre timmar. Vid det laget hade en rysk avdelning brutit igenom i norr och trängt in bakom försvararna. De stötte på cykelbataljonen PPP-7:s högkvarter och en kaotisk strid utbröt med knivar, spadar och handeldvapen. Ryktet om att ryssarna befann sig i de bakre linjerna ledde till att försvaret av Aittojoki-linjen övergavs och "Styrka R" retirerade i oordning. De omgrupperade och grävde ner sig vid Ägläjärvi, men blev kort därefter återigen attackerade av stora ryska styrkor. Detta skedde på morgonen den 5 december. Medan bataljon 112 och PPP-7 mötte ryssarna skulle resten av "Force R" att anfalla ryssarnas flank. När ryssarna anföll stod "Force R" orörliga i sina positioner. Varför de inte anföll vet vi helt enkelt inte, men i vilket fall som helst var ledarskapet för dessa enheter dåligt och Räsänen höll redan på att packa ihop sitt högkvarter och retirera till Tolvajärvi Tolvajärvi - utan någon större tanke på hur fronten utvecklades. Ryssarna bröt snart igenom linjerna, och om det inte hade varit för styrkan hos specialavdelning 112 - som kämpade som lejon under reträtten - hade både "Force R" och cykelbataljonen ha blivit utplånade.  Soldaterna i "Force R" och de två stödenheterna hade nu gått, stridit och grävt i en vecka - konstant. De hade förlorat många kamrater, de var hungriga och utmattade, och Räsänen rapporterade tillbaka till Mannerheim att hans styrkor inte var stridsdugliga.
Mannerheim var redan medveten om detta. Han ansåg dock att det största problemet var truppernas ledarskap. Situationen såg dyster ut. Under krigets första vecka hade ryssarna utan större svårigheter tillryggalagt halva sträckan till järnvägsknutpunkten i Värtsilä. Till råga på allt hade Mannerheim - samma dag som han beordrade motanfallet mot området öster om Aittojoki med "Force R" - hade beordrat en liknande motattack i Kollaa mot den ryska 56:e divisionen för att återta Suvilakhti. Även denna attack misslyckades och ryssarna befann sig nu mycket nära Kollaa-linjen. Om utvecklingen fortsatte på detta sätt skulle hela fronten brytas och Mannerheims linje attackeras bakifrån - med alla de konsekvenser som det skulle innebära.
Mannerheim hade redan bestämt sig. Det måste ske förändringar i ledningen för "Force R" och 4:e kåren. Han avskedade chefen för 4:e kåren, generalmajor Heiskanen, och utsåg en av sina bästa officerare, generalmajor Woldemar Hägglund. Hägglund fick i uppgift att stoppa och besegra de ryska enheterna i LadogaKarelska området - vilket han också gjorde.
Eftersom situationen också var hotad längre norrut beslöt Mannerheim att utse en gammal vän till honom, överste Paavo Talvela, till befälhavare för Tolvajärvi-Ilomantsi-sektorn. Hans styrka döptes om till "Gruppe Talvela" och fick i uppdrag att stoppa och besegra de ryska styrkorna i detta område. De skulle återta vägen från Tolvajärvi till Suojärvi och skära av försörjningsförsörjningslinjerna till 56:e divisionen, som anföll Kollaa. Mannerheim beslöt att låta 4:e kåren och "Gruppe Talvela" att rapportera direkt till honom, så att han kunde ge direkta order i den pressade situationen. Även om läget nu såg prekärt ut i båda områdena visste Mannerheim att hans officerare hade fördelen av att känna områdena väl, och inte minst att de ryska divisionerna var åtskilda från varandra och inte kunde ge varandra ömsesidigt stöd. Planen var därför att besegra de invaderande ryssarna division för division.
Talvelas första motanfall
Talvela var en veteran från 27:e jägarkåren och hade stridit på den ryska fronten 1917. Han hade anmält sig som frivillig till jägarprogrammet i Tyskland och återvände till Finland 1918. Under det finska inbördeskriget finska inbördeskriget stred han för Mannerheim och befordrades till major. När freden kom blev han politiskt aktiv mot kommunisterna. År 1928 befordrades han till överste vid 31 års ålder. Han var extremt patriotisk, energisk, fysiskt stark och både beslutsam och våghalsig. Dessutom var herr Talvela Talvela var välkänd i det område han skulle ta befäl över.
Det första han gjorde var att ringa sin vän, överstelöjtnant Aaro Pajari, som också var en av de skickligaste officerarna i den finska armén. Han var känd för sina taktiska färdigheter och sin ledarstil - där han alltid ledde sina män längst fram.
Pajari fick i uppdrag att utreda situationen i Tolvajärvi-Ilomantsi-sektorn. Han besökte fronten den 6 december och träffade sedan Talvela på morgonen den 7 december för att avlägga rapport. Situationen var dyster. Han rapporterade att trupper utan effektivt ledarskap var på full reträtt. Samtidigt var Pajaris egen enhet, 16:e jägarregementet, på väg till fronten vid Tolvajärvi Tolvajärvi. Efter en kort diskussion Talvela och Pajari överens om att det var den framryckande ryska 139:e divisionen som först måste stoppas. I Ilomantsi-sektorn avancerade den ryska 155:e infanteridivisionen, men i långsam takt - främst på grund av divisionschefens försiktighet. De bestämde sig för att inleda en nålsticksattack mot de ryska soldaterna i 139:e divisionen, som bivackerade längs vägen till Ägläjärvi. Talvela ville själv leda denna styrka, men blev övertalad av en av sina officerare. Pajari anmälde sig då som frivillig. Den 8 december valdes två kompanier från JR 16th ut och avancerade i skydd av mörkret över isen på sjön Tolvajärvi, söder om ön Kotisaari. Nästan helt obemärkta korsade de sjön och fann till sin stora förvåning en stor rysk avdelning samlad kring en stor eld. De stötte på ryska patruller två gånger, men överföll dem i bakhåll och dödade varje man i tysthet. Pajari beordrade sina två kompanier att gå i ställning längs en kulle runt den ryska campingen. I skenet av elden var varenda rysk soldat ett utmärkt mål. Varje man valde ut sitt mål och väntade på Pajaris order att skjuta. Pajari avfyrade det första skottet - som följdes av ett regn av projektiler mot de försvarslösa ryssarna. Efter 3-4 minuters eldgivning sköts alla ned. Ingen kan minnas att några skott avlossades tillbaka. De övriga ryska förband som fanns i närheten svarade med att skjuta vilt i alla riktningar och mot varandra. Finländarna drog sig tyst tillbaka, och även efter två timmar kunde de höra ryssarna skjuta.
På vägen tillbaka till lägret kollapsade Pajari Pajari kollapsade. Han hade ett allvarligt hjärtfel - som han själv var medveten om, men höll tyst om. Han fick läggas på en bår och dras tillbaka.
Detta var den första stora finska segern. Finnarna hade bevisat att ryssarna kunde besegras, och inte bara besegras utan också göras narr av. Detta gav finländarna en välkommen motivation. Efter detta lugnade det ner sig under några dagar på Tovajärvifronten.
Ilomantsi-fronten
På Ilomantsi-fronten var det nu veteranen överste Per Ekholm som ledde det som kallades "Styrka E". Ekholm var också veteran från 27:e jägarregementet och hade tidigare varit befälhavare för Talvela. Efter att hans enhet fått lite artilleri bestämde han sig för att anfalla den ryska 155:e infanteridivisionen. En finsk patrull upptäckte en rysk bataljon på cirka 350 man på sin vänstra flank några kilometer norr om Ilomantsi. Ekholm organiserade snabbt en anfallsstyrka och omringade ryssarna vid en plats som kallades Tetrilampi. Finnarna överföll ryssarna i ett bakhåll och dödade varenda en av dem på bara några minuter. Den ryske divisionschefen var livrädd. Hela divisionen var borta - uppslukad av skogen. Detta gjorde den redan försiktige befälhavaren ännu mer försiktig.
Talvela var mycket nöjd med de två motanfall som genomförts. I båda sektorerna hade de nu tillfogat fienden svidande nederlag och han ansåg att den ryska framryckningen verkade ha stannat av.
Soppkriget - Talvelas obehagliga överraskning
Helt obemärkt av finnarna hade dock en hel rysk bataljon vandrat genom skogsområdet norr om sjön Tolvajärvi Tolvajärvisjön. Som en blixt från klar himmel anföll denna bataljon den bakre förrådsstationen i Pajari, som låg längs vägen till Korpiselkä. I lägret fanns endast ett fåtal vakter, kockar, sjukvårdare, artillerister och präster. I mitten av lägret fanns flera stora fältkök med kokande soppa. Sent på kvällen den 11 december anföll ryssarna med stor kraft och rullade in i lägret. Många av de finska soldaterna mördades, men många lyckades fly. Då hände något märkligt. När ryssarna kom till de kokande fältköken stannade de helt upp och kastade sig över maten. Uppenbart utsvultna slukade de den heta soppan. Pajari - som befann sig i lägret för att återhämta sig - tog tillfället i akt och organiserade de flyende männen till en anfallsstyrka. De tog alla skjutvapen som fanns tillgängliga - knivar, yxor, hackor och spadar - och gick till attack mot de ätande ryssarna under ropet "Hakka Pääle!" (översatt till "Kom igen, hugga ner dem!"). Det blev en grym kamp man mot man - utan nåd. Medan detta pågick fick finnarna förstärkning från två närliggande kompanier, som kastade sig in i striden. Ryssarna antingen dödades eller flydde. Två av Pajaris män gav sig sedan ut i skogen efter ryssarna. Den ena bar en kraftig fackla och den andra en Suomi kulsprutepistol. De letade tyst efter små grupper av ryssar som försökte gömma sig. När de hittade en grupp tände de ficklampan. Samtidigt dödades fienden omedelbart av en spärreld av 9 mm kulor.
Det är inte känt hur många ryssar som miste livet i den här striden, men minst 100 män lämnades kvar vid soppköken. Dessutom lämnades många kvar i den omgivande skogen.
Samtidigt som "soppkriget" pågick ryckte en annan rysk division fram söder om Tolvajärvi - på andra sidan sjön från Kottisaari. En finsk lyssnarpost ute på isen hörde dem och skickade ett meddelande till löjtnant Eero Kivela - som ledde ett kompani från JR 16 Han ryckte snabbt ut med tre trupper och flankerade ryssarna. Strax före gryningen hade ryssarna nästan korsat sjön. Då öppnade finnarna eld och ryssarna stannade och flydde tillbaka till Kottisaari. 200 döda ryssar och 16 kulsprutor lämnades kvar på isen.  Talvela hade planerat ett motanfall den 11 december, men på grund av de senaste dagarnas intensiva strider beslöt han att skjuta upp anfallet så att hans män skulle hinna ikapp. talvelas motanfall och slaget om Turisthotellet Hirvasharju
Talvelas plan Talvelas plan var att återta området öster om sjön Tovajärvi. Det var också här som ryssarnas starkaste fäste låg: Turisthotellet Hirvasharju. Planen var att skicka en styrka norr om sjön Hirvasjärvi, en styrka som skulle röra sig mot sydost, bakom hotellet. I söder skulle en styrka anfalla över isen och inta ön Kottisaari. Om de lyckades ta ön skulle de kunna kontrollera vägen över Kivisalmi och ut till hotellet. När dessa två flankmanövrer var väl igång Skulle Pajari leda en frontalattack mot halvön Hevoslami. Turisthotellet låg på toppen av denna halvö och var mycket väl befäst av ryssarna.
Samtidigt som motattacken inleddes i I Tolvajärvi-sektorn skulle Ekholm också inleda en motattack motanfall i Ilomantsi-sektorn. Planen var här att besegra de ryska styrkorna vid Möhkö.den 12 december inleddes anfallen. Inledningsvis gick det ganska dåligt för finnarna i Tolvajärvi-sektorn. Den norra flanken - som avancerade runt Hirvasjärvi - stötte rakt in i två ryska bataljoner som var på flankmarsch runt samma sjö. Hårda strider följde och stora delar av de finska soldaterna från JR 16 drog sig snabbt tillbaka. Några enstaka trupper - totalt cirka 100 man - stannade dock kvar och kämpade. Detta skulle visa sig vara mycket värdefullt för Pajaris anfall. Den södra fronten - anfallet mot Kottisaari - gick inte heller särskilt bra. Finnarna mötte starkt motstånd och lyckades inte göra några avgörande genombrott. Det slutade med att de kämpade sig in och ut ur de ryska ställningarna utan att få något klargörande.
Huvudanfallet av Pajaris huvudanfall fördröjdes av att hans artilleri anlände två timmar för sent. När det äntligen kom visade det sig att effekten av artillerianfallet var sorgligt otillräcklig. Tung snö och dålig ammunition gjorde att skadorna på de ryska ställningarna blev minimala.
Pajari pressade sina män till det yttersta och de avancerade sakta men säkert. Genom att använda de tunga kulsprutorna på nära håll - vilket ledde till betydande förluster bland de finska kulspruteskyttarna - lyckades de gradvis erövra skyttegrav efter skyttegrav.
Samtidigt kom motstridiga rapporter från de andra fronterna. Från norr Pajari fick ett meddelande norrifrån om att anfallet hade misslyckats och att hans soldater hade dragit sig tillbaka. Strax därefter kom en motorder om att några finska styrkor fortfarande stred i området - mot överväldigande ryska styrkor.  Det faktum att det fortfarande fanns finländare som stred i denna sektor var uppmuntrande för Pajari. Om alla hade dragit sig tillbaka hade ryssarna förmodligen flyttat ner mot hotellet och försvårat hans anfall här.
Så småningom lyckades de kämpa sig ända fram till hotellet. När ryssarna, som befann sig i närförsvar, såg finländarna rycka fram med handgranater och kulspruteeld, drog de sig tillbaka från hotellet och lämnade personalen på det ryska 609:e infanteriregementet åt sitt öde. Tillsammans med många soldater försvarade sig regementets befälhavare och hans stab väl. De sköt ut genom fönstren och genom kulhål som de hade sågat i det tjocka timret. De tjocka väggarna gav bra skydd mot eldgivning med handeldvapen.
Så småningom hade finnarna omringat hotellet. Man diskuterade om man helt enkelt skulle sätta eld på det, men av respekt för hotellet (som ansågs vara ett av de finaste i Finland) beslöt man att ta ner ryssarna en efter en. De kastade in mängder av handgranater genom fönstren och besköt med kulsprutor. Så småningom tömdes källaren och första våningen. De gick sedan in och kastade handgranater upp till andra våningen - innan de stormade upp på övervåningen. Det fanns 28 mer eller mindre sårade soldater här. De kapitulerade. Befälhavaren för 609:e regementet dödades i striderna. Förutom fångar hittade finländarna också en hel del dokument som kunde berätta om planerna för anfallet mot Finland. De ryska styrkor som drog sig tillbaka förföljdes tillbaka till Kivisalmi - finländarna orkade inte mer.
Även i Ilomantsi-sektorn inleddes motattacken samma dag. Trots sina ihärdiga ansträngningar lyckades finländarna bara pressa tillbaka de ryska infanteristerna från 155:e divisionen en aning. Någon avgörande seger blev det inte i denna sektor. Fronten avtog aldrig helt i detta område, men ryssarna hölls i schack. De genomförde nålsticksattacker mot varandra. I en av dessa attacker fick de en upprepning av det så kallade kriget och det var Ekholm själv som ledde sina "krigshönor" in i striden.
På Tolvajärvi Pajari släppte sina män den 14 december. Endast 7:e cykelbataljonen fortsatte att förfölja ryssarna, och de gav sig inte förrän de nådde Ristisalmi. Pajari skulle få ångra detta Pajari skulle få ångra detta när den sönderslagna ryska 139:e divisionen ersattes av en ny, fräsch division - 57:e infanteridivisionen.
För finländarna var det viktigt att pressa tillbaka ryssarna så långt som möjligt och helst hela vägen över gränsen. Den 20:e inledde ryssarna en ny och hård attack. Med nio stridsvagnar och ett stort antal infanterister anföll de från Ägläjärvi. Finländarna satte upp ett starkt försvar. En av de finska soldaterna, korpral Mutka, som var en exceptionell kämpe, besegrade de nio stridsvagnarna på egen hand.
Finländarna fick så småningom övertaget och lyckades pressa tillbaka ryssarna och besegra dem man mot man i Ägläjärvi. Ryssarna satte så småningom in stora flygstyrkor för att bomba finnarna, men finnarna svarade med att sätta in luftvärn vid fronten. Detta ledde till att ryssarna förlorade ett antal flygplan och aktiviteten lugnade ner sig.
Ryssarna var nu tillbakapressade till den östra sidan av Aittojoki. På den västra sidan grävde finländarna ner sig och upprättade starka ställningar. Pajari befordrades till generalmajor, men på grund av sin hälsa måste han ersättas som befälhavare för området.
Striderna i området kring Tolvajärviområdet var några av vinterkrigets blodigaste strider. Ryssarna förlorade 5.000 man, 6.000 sårades och 600 tillfångatogs. Dessutom förlorade de 59 stridsvagnar. Finnarna förlorade 630 man och hade 1.320 sårade.
Efter den 23 december lugnade det i stort sett ner sig. Under de följande två månaderna förekom endast mindre skärmytslingar mellan ryssar och finländare.
Talvelas framgångar i denna sektor var som en vitamininjektion för finländarna. De hade slagit och pressat tillbaka ryssarna. De hade stoppat den farliga framryckningen norrifrån, som hotade både fronten på Karelska näset och hela 4:e kårens sektor i LadogaKarelen. Mannerheim och Hägglund (4:e kårens befälhavare) kunde nu andas ut och koncentrera sig på att besegra de ryska förband som befann sig i Ladoga-Karelen.

Slaget vid Tolvajärvi

Rubrik....

Översikt över området vid Tolvajärvi. Många sjöar delar upp landskapet här. När kriget bröt ut var sjöarna till stor del frusna så att man kunde färdas över dem (IWM)

Två ryska prickskyttar i position. RIA-foto

En finsk granatkastarställning. Ställningarna var väl utgrävda och gav soldaterna bra skydd under fiendens artillerield. Granatkastarna användes på nära håll för att stoppa anstormande ryssar. Granaterna var inställda på att explodera i luften ovanför fienden och hade en förödande effekt på de framryckande ryska soldaterna. (Finska försvarsmakten - 3008)

Ryska soldater lyfter sina händer och kapitulerar inför den finska fienden. De har ännu inte hunnit ta av sig sina vapen. Observera att de alla har bajonetter och förmodligen var redo för närstrid. (Finska försvarsmakten - 2682)

En finsk fartygspatrull på väg ut för att spåra upp och anfalla de ryska divisioner som fastnat längs de smala vägarna (Finlands försvarsmakt - 3237)

Ett finskt mobilt soppkök. Det var här de kokade soppa när ryssarna anföll och avbröt anfallet för att äta. (IWM)

Ryska soldater ligger i en pansarsläde bakom en T-26 stridsvagn.
(Wiki-commons)

Slaget vid
KOLLAA

I dessutom, som vi har sett, pressade 139:e divisionen tillbaka Räsänens styrkor mot Tolvajärvi. Den finska planen hade varit att stoppa den ryska framryckningen norr om Ladoga med kraftiga vägspärrar Ladoga med kraftiga vägspärrar och sedan anfalla de stillastående rödarmisterna norrifrån på flanken. När detta område ändå utsattes för en attack blev det faktum att det bara fanns ett fåtal spridda gränsbevakningsstyrkor i området ett allvarligt bekymmer för högkvarteret. Mot sig hade de två fullt utrustade ryska divisioner med infanteri, stridsvagnar och artilleri.
Den 56:e divisionen korsade gränsen norr och söder om Suvilakhti och avancerade snabbt mot Loimola Loimola. Skulle Loimola skulle falla skulle det innebära fara för hela 4:e kåren, som säkrade området norr om Ladoga, i fara. De skulle bli avskurna bakifrån om försvarslinjen mellan Ladoga och Syskyjärvi intogs.
Suojärvi var ett viktigt industriområde för finländarna, med flera stora pappers- och träförädlingsfabriker. Dessutom var det en knutpunkt för järnvägarna som gick norrut, västerut och sydvästut i Finland. Gränsområdena öster om staden stack ut som en båge in i den ryska gränsen. På så sätt hade staden fiendeterritorium på tre sidor. Ryssarna kunde lätt skära av denna båge, vilket de också gjorde på morgonen den 30 november. De finska styrkor som då befann sig i fickan blev avskurna. En del av dem lyckades smyga sig tillbaka genom de ryska linjerna, andra blev tillfångatagna och dödade, medan några faktiskt lyckades överleva på vad de hittade och bodde i övergivna gårdar. Från dessa gömställen bedrev de gerillakrigföring och gjorde livet svårt för vissa ryska styrkor.
När anfallet kom bestod försvaret av Suojärvi-fronten av två gränsbevakningsregementen från 12:e divisionen (JR 34 och JR 36), några lätta artilleripjäser och ett gammalt pansartåg från finska inbördeskriget finska inbördeskriget. Trots att tåget var gammalt och de monterade kanonerna gamla franska 76 mm visade det sig vara effektivt mot Röda arméns soldater när det kom ångande genom skogen och avfyrade sina kulsprutor och kanoner. Den svarta röken från skorstenen och de dånande kanonerna, som fick marken att skaka och snön att falla från träden, hade en psykologisk effekt på både försvarare och fiender.
Under de första tre dagarna utkämpade de desperata finska avdelningarna en utdragen strid så gott de kunde, men de ryska styrkorna var alldeles för starka. Stridsvagnarna rullade fram och finländarna, som var rädda för att bli omringade, retirerade. Den 2 december vid midnatt föll den sista vägspärren vid Suojärvi och finländarna tvingades retirera mot Loimola Loimola. Ryssarna var oroliga för att strida på natten, och det gjorde att finnarna kunde dra sig tillbaka från området relativt ostört. De satte eld på alla byggnader och dödade djuren på gårdarna. Finnarna var helt utmattade efter tre dagars intensiva strider och reträtt. I gryningen den 3 december hade finnarna dragit sig tillbaka till den frusna sjön Naistenjärvi, där de försökte omgruppera. Styrkan var utplacerad i en sex kilometer lång linje, där de försökte gräva sig ner i den frusna marken.
Befälhavaren för JR 34, överste Teittinen, var en härdad man som kände området väl och han blev inte överraskad av den ryska attacken. Han kände till topografin och visste att fienden var tvungen att hålla sig till vägen för att kunna avancera. Området bestod av sjöar, floder och träskmarker som var nästan helt oframkomliga. Teittinens plan var att lämna en så liten styrka som möjligt vid Piitsoinjoki och i stället koncentrera sina styrkor till sjön Kivijärvi. Kivijärvi låg mitt emellan vägen till Tolvajärvi och vägen till Loimola. Det innebar att han kunde vända om och anfalla ryssarna i flanken oavsett vilket håll de kom ifrån.
Överraskande för Teittinen ingrep Mannerheims högkvarter den 3 december. De ville att Teittinen så snart som möjligt skulle inleda en kraftfull motattack i riktning mot Södervik. Både JR 34 och JR 36 skulle delta, endast understödda av det magra artilleri de hade. De fick fem timmar på sig.
Teittinen var förtvivlad och arg. Hans trupper hade varit i strid i tre dagar och var inte i skick att strida. Han gav order till sina divisioner, men försökte förgäves nå Mannerheim. Några minuter innan anfallet inleddes fick han veta att generalen sov och inte fick störas.
Teittinens trupper var inte redo att ta sig an en sådan uppgift. JR 36 var visserligen något bättre organiserad än JR 34, men många av soldaterna saknade fortfarande personliga vapen. Dessa fanns fortfarande i förråd i södra Finland.
Anfallet inleddes kl. 06.00, något senare än beordrat, med JR 36 i spetsen. Inledningsvis verkade det som om finnarna hade tur, eftersom det verkade som om ryssarna hade retirerat. Detta visade sig vara fel. Ryssarna var i färd med att rotera sina trupper och ersätta dem vid fronten med nya och utvilade soldater.  JR 36 tog sig fram till byn Liete innan de stötte på motstånd.  Då möttes de av anfallande stridsvagnar som kom rullande längs vägen. Finnarna vände om och flydde hela vägen tillbaka till den lilla bron över Naistenjärvi. Bron sprängdes i luften och stoppade stridsvagnarna och de ryska infanteristerna som nu också deltog i motanfallet.  Då dök pansartåget upp och besköt ryssarna med både kanon- och kulspruteeld. Motanfallet avbröts och tillbaka längs vägen låg förstörda stridsvagnar och döda ryssar.
Teittinen insåg att den linje som de nu höll inte skulle vara en tillräckligt bra barriär mot de anfallande ryssarna. Han drog därför tillbaka sina styrkor, JR 34 och JR 36, sex kilometer tillbaka mot Loimola. Vid floden Kollaa upprättade han ett nytt säkert läge, där han kunde gräva ut ställningar och rikta sitt sparsamma artilleri mot de viktigaste angreppspunkterna. Här upprättades "Kollaa-fronten" etablerades här, och den skulle få stor uppmärksamhet i media under de kommande tre månaderna. Det var nu avgörande att Teittinen lyckades hålla Kollaa-fronten och inte släppa igenom ryssarna och in bakom ryggen på 4:e kåren.
När finländarna hade etablerat sig i sina ställningar fick de några dagars välkommen vila. Ryssarna var försiktiga i sin framryckning, vilket innebar att de inte nådde Kollaa-fronten först den 7 december. Teittinen och hans män hade kämpat med att gräva skyttegravar i den hårda marken, men hade lyckats skapa ett bra försvar.
Ryssarna anföll omedelbart längs vägen till Loimola, men de möttes av välplacerade pansarvärnskanoner som låg i bra skydd. De tre första stridsvagnarna sattes ur spel på några sekunder och utan stridsvagnsunderstöd stannade infanteriets anfall upp.
Teittinen uppmanade ständigt Mannerheim och 4:e kåren att skicka mer artilleri till hans front. Efter en dryg vecka i kriget fick han två gamla kanoner från 1871 som var omöjliga att sikta med. De användes endast som ett psykologiskt vapen. Med svartkrut i piporna avfyrades kanonerna våldsamt och hade en avskräckande effekt på ryssarna.
Från och med den 7 december ökade ryssarnas attacker i styrka. De ökade stadigt bredden på sina anfall i desperata försök att överflygla de finska ställningarna. Mer artilleri sattes in artilleri. Fram till den 20 december hade detta ökat till 50 större kanoner som dag och natt slog mot Teittinens ställningar. Allt fler flygplan sattes också in över den smala fronten. Ibland var det så trångt i luften att en enda finsk soldat som rörde sig från en plats till en annan attackerades av tre eller fyra jaktplan, som förgäves sköt tusentals skott.
Förutom att fylla på med mer artilleri testade Röda armén också ständigt nya taktiker. Ena dagen kunde de samla ihop ett stort antal infanterister bakom en stridsvagn och försöka sig på en frontalattack. Nästa dag kunde en eller två infanterister smyga fram bakom stålplåtar med kulhål i. Finnarna slog tillbaka alla försök. De hade placerat ut ett stort antal prickskyttar som sköt ner Stalins infanterister en efter en Stalins infanterister en efter en.  De var lätta att träffa bakom stridsvagnarna och de som smög sig in bakom stålplåtarna sköts i ben och skinkor och blev därmed oskadliggjorda. Den välkände skarpskytten Simo Häyhä sköt över 500 män ensam.
Den 20 januari hade mer än 80 tunga artilleripjäser satts in. De ökade elden mot de finska ställningarna, anföll i horder, sköt igen och gjorde nya anfall, men finnarna höll ut. När finnarna satte in ett nytt kompani satte ryssarna in en ny bataljon, det var maktbalansen, men finnarna kastade tillbaka dem varje gång, och man kunde läsa i världspressen att "Kollaa håller!". Mot slutet av februari började området kring den lilla floden alltmer likna ett månlandskap. Antalet finska soldater i skyttegravarna började minska. Förlusterna på den sovjetiska sidan steg till mer än 1.000 man om dagen. Från en position på vad som kom att kallas "Dödens kulle" anföll 4.000 sovjeter 32 finländare. Detta ledde till att 400 sovjeter miste livet och det fanns bara fyra finländare kvar när ryssarna retirerade - utan att ha lyckats inta kullen.
Den 2 mars anföll ryssarna kraftigare än någonsin och bröt igenom på vissa ställen, men finländarna kastade tillbaka dem. På vissa ställen fanns det bara fem eller sex finländare mot ett helt sovjetiskt kompani.
Trots dessa omänskliga förhållanden höll finländarna ut, och när vapenstilleståndet kom den 13 mars blev det dödstyst vid fronten. Runtomkring kom trötta finländare upp ur skyttegravarna och de kunde lämna den sönderskjutna Kollaa med hedern i behåll. "Kollaa hålls!"

Mannerheim hade inte förväntat sig en attack på vägen mot Tolvajärvi eller Suvilakhti.  Men redan på krigets första dag korsade den ryska 56:e divisionen gränsen vid Suojärvi och rörde sig mot sydväst i riktning mot Kollaa Kollaa med avsikt att komma bakom huvudförsvarslinjen vid Mannerheim, norr om Ladogasjön Ladogasjön.

slaget vid kollaa

En rysk T-26 står förstörd och insnöad längs vägen vid Kollaa. De ryska stridsvagnarna var fruktade av de finska soldaterna, men terrängen gjorde det svårt för ryssarna att använda stridsvagnarna effektivt och de förlorade många av dem till de få finska pansarvärnskanonerna och molotovcocktails.
(Ullstein Bildt 00126050)

Dessa tre män vandrade bakom de ryska linjerna i över 14 dagar innan de lyckades ta sig tillbaka till den finska sidan. (Finska försvarsmakten - 2341)

Rysk T-26 förstörd vid Kollaa. SA-KUVA

Den finske prickskytten Simo Häyhä blev en av Finlands mest dödliga prickskyttar. Han tog livet av mer än 500 ryssar under kriget, som varade i drygt tre månader. (Finska försvarsmakten - 5204)

Motti
-stridande
norr om Ladoga

I LadogaKarelen, längs den norra kusten av Ladoga, hade de ryska 168:e och 18:e divisionerna, med 34:e pansarbrigaden under sig, avancerat längs vägarna tillsom nämnts, för att lägga sig i bakhåll för de finska styrkorna på den karelska udden. Planen var också att anfalla Kollaa-fronten Kollaa-fronten bakifrån.

Finländarna mötte ryssarna med ihållande strider och lyckades fördröja deras framryckning mot Kitilä, strax öster om den finska försvarslinjen. Av särskild betydelse för finländarna var kustfortet vid Mantsinsaari, som var utrustat med sex- och tiotums kanoner för att beskjuta de framryckande ryska avdelningarna längs kusten. Den ryska framryckningen upphörde den 10 december och nu var 168:e divisionen uppställd längs kustvägen "Pitkäranta Road" och 18:e divisionen och 34:e brigaden längs Uomaa Road lite längre norrut.
General Hägglund hade planerat att anfalla ryssarna i flanken, men hans motanfall lades på is eftersom han var mycket osäker på utvecklingen på fronterna norr om honom. När han den 11 december såg att hans vapenbröder hade lyckats stoppa fienden vid Kollaa och Tolvajärvi, inledde han ett eget motanfall mot ryssarna.
Den 12 december skickade han åtta bataljoner infanteri in i skogen norr om Uomaa-vägen med order att anfalla de två ryska formationerna på flanken. Det blev snabbt uppenbart att detta skulle innebära problem. Terrängen var mycket oländig, till och med oländigare än vad finnarna var vana vid att färdas i. Vädret var uselt och så många som fem av bataljonerna lyckades inte nå fram till anfallets startpunkt. Dessutom hade de tvingats lämna kvar en hel del tung utrustning, eftersom det var omöjligt att ta med sig den, och hade bara lättare vapen att anfalla med. När de ryckte fram möttes de av tung sovjetisk artillerield och anfallet avbröts. Finnarna tvingades retirera i en dvala under intensiv kanoneld. Lyckligtvis för Hägglund förföljde ryssarna inte finländarna längre än vad deras artilleri nådde.
Den 17 december gjorde han ett nytt försök.  De anföll den ryska linjen rakt framifrån från vägen mellan Ruokojärvi och Syskyjärvi. Även detta misslyckades och Hägglund var tvungen att dra tillbaka sina soldater. Hägglund var mycket besviken och med Mannerheim otåligt hängande över axeln var han tvungen att så snart som möjligt sätta in effektiva anfall.
Hägglunds plan var följande: Först skulle man anfalla byn Uomaa, skära av den norra försörjningslinjen och upprätta en vägspärr i både västlig och östlig riktning. Sedan skulle två anfallsstyrkor, den första med namnet A för befälhavaren Autti och den andra med namnet H för befälhavaren Hannukselka, göra huvudanfallet mot de ryska avdelningarna. De skulle bryta igenom på flera ställen längs den 15 kilometer långa Uomaa-vägen och anfalla längre söderut och anfalla 168:e divisionens flank och skära av förbindelsen mellan deras högkvarter i Kitelä och resten av divisionen. Därefter skulle de splittrade ryska divisionerna utsättas för en rad lokala attacker, med målet att reducera var och en av dem till ingenting.
Offensiven inleddes den 25 december med en skugganfall mot Ruhtinaanmäki, en kulle i närheten av Syskyjärvi. Anfallet var framgångsrikt, man lyckades engagera en stor sovjetisk styrka och fiendens fokus styrdes uppenbarligen mot denna kulle. Finländarna anföll kraftigt och led en del förluster, men de grävde ner sig och höll fienden sysselsatt. Den 27 december anföll de finska soldaterna plötsligt ur skogen och rakt mot byn Uomaa. De försvarande ryssarna blev tagna på sängen och drog sig tillbaka in i staden där de befäste sig i hus och källare. Finnarna omringade staden och fortsatte sin attack österut, där de upprättade en vägspärr fem kilometer österut. Överste Autti ställde sedan upp sina soldater och anföll de ryska ställningarna frontalt västerut längs Uomaa-vägen. Efter hårda strider bröt de igenom och den 3 januari hade de pressat tillbaka ryssarna från korsningen väster om staden och in i en åttkantig motattack som de nu kunde beskjuta från skogen och de omgivande kullarna. Överste Hannukselkas anfallsstyrka gjorde ett lika bra jobb när de anföll från skogen på vägen mellan Syskyjärvi och Pyhäjärvi. Under den första veckan i januari bröts hela den ryska anfallsstyrkan norr om Ladoga upp i mindre delar Ladoga uppdelad i mindre delar.
Så här långt verkade Hägglunds plan fungera bra. Det var bara en sak som störde honom. Han hade föreställt sig att de ryska divisionerna skulle gå till motattack och försöka bryta sig ut ur och tillbaka in i Sovjetunionen, vilket de inte gjorde. De grävde helt enkelt ner sig och gjorde inga försök att bryta sig ut. Finländarna kunde bara sätta in bevakningsstyrkor för att hålla de många motattackerna i schack och fortsätta attackerna på andra håll.
Den 11 januari nådde Auttis styrkor den lilla byn Koirinoja och skar av försörjningslinjerna till 168:e divisionen. Styrka H var fortfarande upptagen med att bekämpa 18:e divisionen och 34:e brigaden i en rad mindre sammanstötningar.
Att slå tillbaka de stora och små motattackerna visade sig vara ett tufft jobb. Ryssarna vägrade envist att ge upp, och ett exempel på detta var en motattack som hade bestått av ett kompani på 85 man - 83 av dem dödades, men de två sista vägrade att lägga ner sina vapen.  Till finländarnas stora beundran och förvåning stötte de på en form av sovjetisk sisu, som de kände så väl från sitt eget sätt att hålla ut. Vissa av dessa mottes hade stora koncentrationer av utrustning. 34. brigadens mottes bestod av över 200 stridsvagnar och pansarbilar. Enbart i de två Lemetti-motten fanns det över 100 stridsvagnar. Därutöver fanns stora mängder artilleri och naturligtvis infanterister. Stridsvagnarna var placerade på utsidan som en järnring, med artilleriet och infanteristerna på insidan. Så småningom fick stridsvagnarna slut på bränsle, men inte på ammunition. Stridsvagnsbesättningarna kunde fortfarande vrida tornen manuellt och avfyra kanoner och kulsprutor.
Finländarna fick därför lägga tid och manskap på att vänta på att ryssarna skulle svälta ihjäl. Nu visade det sig att det även fanns hästar inne i mottes, och dessa åts upp. Det ryska flygvapnet lyckades också relativt framgångsrikt med att förse motten från luften. I den stora motten vid Kitlä var general Bondares 168:e division väl nedgrävd, i ett område som täckte mer än 30 kvadratkilometer. Det verkade som om ryssarna hade satt en ära i att inte låta denna motväg falla. I januari öppnades en försörjningsväg över den hårt frusna isen på Ladogasjön Ladogasjön, från Pitkäranta i öster till Koirinoja i Stora Motti. Man upprättade starka kolonner med pansarfordon och infanterister som förde in förnödenheter.
Det var inte mycket Hägglund kunde göra med denna försörjningslinje, annat än att sätta in de fåtaliga styrkor han hade kvar. Därför organiserades de som gerillagrupper som anföll kolonnerna på isen nattetid. Finnarna var utrustadeutrustade med vinterkamouflage och skidor. De slog till snabbt, kastade handgranater och avfyrade sina kulsprutepistoler. Hundratals ryska soldater dödades i dessa nattliga bakhåll. Ibland kunde även kustbatteriet vid Mantsinsaari skjuta mot de ryska kolonnerna. Trots finländarnas ansträngningar kunde de inte stoppa denna trafik helt och hållet, och den stora motattacken med 168:e divisionen överlevde på förnödenheter och hästkött fram till vapenstilleståndet den 13 mars.
Mot slutet av kriget erövrade Röda armén även fortet Mantsinsaari efter enorma bombningar och hårda attacker från infanterister över isen.
Ibland försökte några av soldaterna i några av forten att bryta sig ut. Detta kunde ske på order av överbefälhavaren eller till följd av att maten tog slut. I de allra flesta fall slutade det med att de ryska soldaterna blev helt utplånade. Ett exempel på detta var när befälhavaren för 34:e pansarbrigaden, general Stepan Ivanovitj Kodratjev, ledde sin styrka av män och kvinnor (skrivare i högkvarteret) i ett utbrytningsförsök från motten vid Uomaa. Resultatet blev att mer än 3.000 man, inklusive generalen och hans kvinnliga skrivare, dödades. 600 man lyckades ta sig österut, men hamnade där i en ny motte.
I den övergivna motten hittade finnarna 105 stridsvagnar, 12 pansarbilar, 237 lastbilar, 31 civila bilar, 10 artillerilastbilar, 30 fältkök, sex artillerikanoner och tillräckligt med artilleriammunition för att fylla 200 lastbilar.
Alla motter, med undantag av den stora motten vid Kitelä stad, motten vid Uomaa och den timglasformade motten vid Siira-korsningen, förstördes av finnarna finländarna.
General Hägglunds män hade gjort ett fantastiskt jobb. De hade hindrat Röda armén från att tränga fram och erövra Karelska udden och Mannerheimlinjen Mannerheimlinjen bakifrån och ta Kollaa-fronten från söder. Dessutom hade de bundit upp stora ryska styrkor, som förblev stillastående och i behov av förnödenheter, vilket skapade huvudbry för den ryska ledningen. Planen för Hägglunds plan hade egentligen varit att snabbt eliminera fienden för att kunna lämna över en division till Mannerheimlinjen. Så blev det inte och det blev Mannerheim som fick lämna över styrkor till Hägglund för att kunna hålla de ryska divisionerna i schack.

Motattackerna norr om Ladoga

Översiktskarta över Mottiene norr om Ladogasjön.

En rysk kolonn med bilar, lastbilar, artilleri och stridsvagnar lämnas kvar på vägen efter att en rysk division har förstörts. För de ryska soldaterna var det nästan synonymt med döden att vara instängd i en Motti nästan synonymt med döden. Endast ett fåtal lyckades överleva mardrömmen i de iskalla finska skogarna.
(Finska försvarsmakten - 2870)

En finsk officer håller ett öga på ryssen i en Motti norr om Ladogasjön. Finländarna upprättade starka positioner runt de inringade ryska divisionerna och besköt och anföll dem med jämna mellanrum. (Finska försvarsmakten -1983)

De finska soldaterna anföll gång på gång de ryska soldaterna som var omringade i Mottine. Det fanns få möjligheter att gömma sig eller fly. Finländarna anföll gång på gång och gjorde Mottines mindre och mindre tills de inte fanns kvar. Dessutom låg de finska skarpskyttarna på lur för att skjuta alla ryssar som visade sig (Illustration av Sigve Solberg 2012)

En finsk soldat går leende förbi de förstörda ryska fordonen på Raate-vägen Raate-vägen efter försäljningen vid Suomussalmi (Finska försvarsmakten - 2937)

Döda ryssar i Lemetti East. SA-KUVA

Slaget vid
Suomussalmi

Slaget vid Suomussalmi Suomussalmi skulle komma att bli ett av vinterkrigets mest omtalade slag. I efterhand har slaget använts som ett skolexempel på hur en underlägsen styrka kan besegra en överlägsen fiende.

Med gott ledarskap och god motivation lyckades finnarna besegra de invaderande 44:e och 163:e divisionerna i slaget vid den lilla timmerbyn Suomussalmi.
Suomussalmi var en liten by med drygt 4.000 invånare. Den ligger i mellersta Finland där landet är som smalast. Staden delas i två delar av sjön Kiantajärvi. Från sydost leder huvudvägen, även kallad Raate-vägen, leder till Suomussalmi. Detta var den bästa vägen in i området och den väg som finländarna förväntade sig att ryssarna skulle komma. Från norr kom vägen från Palovaara, även kallad Även känd som Juntusranta-vägen, och den var betydligt sämre än Raate-vägen. I Palovaara fanns det en vägkorsning där en väg kom från Juntusranta ända till den ryska gränsen.   Om ryssarna kunde inta staden och använda den som stödjepunkt för vidare framryckning mot Bottenviken Bottniska viken, skulle de kunna "skära" landet i två delar och stoppa möjligheten till leveranser via den svenska järnvägen.
För att försvara detta område hade finnarna endast ett fåtal gränsvakter i kompanistorlek med cirka 50 man på Juntusranta-vägen och några få trupper på Raate-vägen.
Den 30 november anföll två ryska divisioner i riktning mot Suomussalmi, först den 163:e divisionen och sedan den 44:e divisionen. 163. den 44:e divisionen stod under generalmajor Zelentsovs befäl och hade sin huvudbas i Uhkta vid Murmanskbanan.  Han hade drivit sina styrkor upp mot gränsen, på en av de hemliga vägar som byggts genom skogen på den sovjetiska sidan. Från norr, där ingen förväntade sig en attack, kom två av Zelentsovs regementen längs Juntusranta-vägen. De mötte endast sparsamt motstånd, men tog ändå lång tid på sig att avancera och nådde Palovaara natten mellan den 5-6 december. Samtidigt anföll Zelentsovs tredje regemente från sydost längs Raate-vägen och kunde nästan utan motstånd rulla in i Suomussalmi. Innan ryssarna anlände hade byn evakuerats och de flesta byggnaderna satts i brand. Endast ett fåtal hus återstod, tillräckligt för att hysa ett par hundra man. Efter att ha intagit Palovaara förflyttade sig ett regemente söderut Juntusranta-vägen och anslöt sig till sitt systerregemente i Suomussalmi den 7 december. Det andra regementet (662:a regementet) skickades norrut från Palovaara för att inta Peranka, en liten stad strax norr om sjön Piispajärvi.
Finnarna skickade omedelbart förstärkningar till området. Den fristående bataljonen ErP-16 anlände till Peranka natten till den 6 december. De finska styrkorna norr om Palovaara organiserades nu i Force Susi efter dess befälhavare, överstelöjtnant Paavo Susitaival.  De gick omedelbart i ställning vid Piispajärvi och anfölls kort därefter av 622:a regementet under befäl av kommendör Parov. Under 24 timmar följde mindre anfall och motanfall, och det visade sig att finländarna klarade sig bra ur dessa. Det ryska regementet bestod av endast ca 2.000 man som var dåligt tränade och uppenbarligen omotiverade.
Parov försökte igen den 14:e och 15:e genom att anfalla från Haapavaara mot Ketola, men blev hårt tillbakaslagen av de försvarande finnarna. Efter detta gick regementet på defensiven och grävde ner sig.
Det visade sig att finländarnas utmärkta underrättelsetjänst, med särskilt bra mobila radiolyssningsstationer, kunde avslöja många av ryssarnas planer. De snappade upp det okodade ryska nätverket och vidarebefordrade information till de stridande enheterna på mindre än fyra timmar. Detta gav finländarna en stor fördel, eftersom de kunde sätta in sina glesa styrkor där de behövdes som mest.
Finländarna började nu inse att det största hotet fanns i söder vid Suomussalmi. De fruktade att ryssarna skulle röra sig längre åt sydväst mot staden Hyrynsalmi Hyrynsalmi, som var en viktig knutpunkt för vidare framryckningar mot Uleåborg vid kusten.  Redan den 7 december hade Mannerheim beordrat JR 27 till Hyrynsalmi Hyrynsalmi för att stoppa fiendens framryckning. Styrkan leddes av överste Hjalmar Siilasvuo, som i sin tur var underställd general Tuopo i Kajana. Siilasvuo fick en tydlig order: Förstör den ryska 163:e divisionen. Detta var en stor uppgift för JR 27, som varken hade pansar eller tunga vapen. Däremot hade de mycket skickliga soldater som kunde vinterkrigföring och var duktiga skidåkare.
Den 9 december hade Siilasvuo placerat ut sina styrkor och kunde möta det första ryska framryckningsförsöket med tung kulspruteeld bara två kilometer från startpunkten i Suomussalmi Suomussalmi.
Redan den 10 december planerade Siilasvuo en motattack mot 163:e divisionen. Det första han ville göra var att gå till anfall bakom 163:e divisionen på Raate-vägen, så att han kunde hindra ryssarna från att retirera eller ta emot förnödenheter från Sovjetunionen.
Natten till den 11 december flyttade han stora delar av JR 27 sydost om Suomussalmi och anföll på morgonen den 12 december. Anfallet var framgångsrikt och han upprättade en stark försvarslinje över Raate-vägen mellan den lilla sjön Kuomasjärvi och sjön Kuivasjärvi. Här hade man nu en mer än 400 meter bred vägspärr som man säkrade i alla riktningar mot ryska motanfall. 163. andra divisionen hade nu ingen möjlighet att retirera längs denna väg. Två kompanier under befäl av kapten J.A. Mäkinen stod nu i denna vägspärr.  Siilasvuo beordrade också att ett nätverk av isvägar skulle byggas runt skogen. På så sätt kunde han flytta sina kanoner så att de kunde skjuta några skott, dra sig tillbaka och sedan dyka upp igen på en helt annan plats.
Siilasvuos nästa drag var att anfalla ryssarna vid Hulkoniemi - strax väster om Suomussalmi. Anfallet var bara delvis framgångsrikt, eftersom försvararna var väl nedgrävda och hade många tyngre vapen. Däremot lyckades finländarna stänga av städerna helt och hållet, även norrut längs Juntusranta-vägen norrut. De ryska divisionerna var nu åtskilda och Siilasvuo kunde koncentrera sig på ett område i taget. Han inledde kontinuerliga småskaliga attacker mot stadens västra del och reducerade den ryska styrkan dag för dag. Vid ett tillfälle under dessa attacker möttes finnarna av två ryska stridsvagnar. Finnarna hade inget annat att försvara sig med än handgranater. En av officerarna rusade rakt mot stridsvagnarna och avfyrade sin 9 mm pistol. Syftet var att avleda stridsvagnarna så att en av hans kolleger skulle kunna smyga sig på dem och spränga dem i luften. Innan han hann så långt blev stridsvagnsbesättningarna uppenbarligen oroliga - de vände om och körde tillbaka till staden.
Den 16 december fick Siilasvuo artilleriförstärkningar. Det var fyra gamla 76,2 mm kanoner, som några dagar senare följdes av fyra modernare kanoner och två Bofors pansarvärnskanoner.
Dessutom fick Siilasvuo förstärkningar från Mannerheim i form av ett infanteriregemente, JR 64 - en helt ny bataljon skidskyttesoldater med namnet P-1 och en fristående bataljon infanterister - totalt 11.500 man.
Dessutom tillfördes en cykelbataljon, PPP-6, till Styrke Susi. Detta förbands uppgift var att rensa vägarna söderut från Peranka. De inledde sin verksamhet den 17 december och avslutade den den 22 december, då vägen hade rensats från soldater från 662:a ryska regementet. Efter den 22 december flyttades denna avdelning till Siilasvuo.
Samtidigt skickade Styrke Susi en stor del av ErP-16 på skidor runt de ryska ställningarna på vägarna från sjön Piispajärvi till Palovaara och anföll dem i flanken med stor framgång. Alla ryska förband var nu utspridda och isolerade, med fenor på i stort sett alla sidor.
Den 23 december förstärktes Force Susi med det nybildade regementet JR 65. De sattes omedelbart in söder om sjön Piispajärvi och pressade på ett par dagar tillbaka det 662:a ryska regementet till Haapavaara.
Siilasvuos styrkor var inte längre en insatsstyrka, utan den 22 december skapades de som en egen division, 9:e divisionen. 9:e divisionen var till en början bara en pappersdivision med bas i Uleåborg. Genom att kalla Siilasvuos styrkor för 9:e divisionen vilseledde de ryssarna att tro att de nu stod inför en helt ny och uppfräschad division.
Den 13 december fick ryssarnaen 13 december rapporterade en flygspaning att en förstärkningsstyrka, den 44:e ryska divisionen, höll på att förberedas på andra sidan gränsen. Denna division stod under general Vinogradovs befäl och skulle enligt planerna komma till 163:e divisionens hjälp redan den 22 december.  För att kunna göra detta skulle Vinogradov gå rakt fram och bryta igenom kapten Mäkinens stora vägspärr.
Tack vare radiotrafiken visste finländarna exakt när 44:e divisionen skulle anlända, och Siilasvuo hade bråttom att så snabbt som möjligt reducera 163:e divisionen. På så sätt ville han undvika att de samtidigt skulle göra ett utbrytningsförsök längs Raate-vägen för att komma till 44:e divisionen, som skulle rädda dem.
Kapten Mäkinen ryckte ut till den framryckande 44:e divisionen och anföll dem på höger flank. Vid flera tillfällen bröt de sig in i kolonnerna, där de sköt och sprängde innan de försvann in i skogen igen. De använde de isvägar som hade byggts för att förflytta sig och anföll på olika ställen i kolonnen. Det var inga ödesdigra anfall mot Vinogradovs division, men de sinkade ryssarna och gjorde inte minst generalen själv nervös över att han blev angripen av en stor och stark finsk division.
Dagarna mellan den 23 och 25 december gjorde 163:e divisionen flera desperata försök att bryta sig ut. Varje gång lyckades finnarna hålla tillbaka dem. Förlusterna på den sovjetiska sidan var stora. De använde också mycket ammunition i dessa försök. Den 27:e trappade Siilasvuos upp anfallen på västra sidan av Suomussalmi och efter hårda strider tog finländarna kontroll över stadens västra sida på morgonen den 28:e. Många av Röda arméns soldater flydde över isen mot sitt hemland, men mejades ner av finska kulspruteskyttar. När den västra delen av staden hade fallit dröjde det inte länge förrän de på den östra sidan också var tvungna att ge upp. Finnarna anföll med allt de hade, och kort därefter var staden full av döda sovjeter, och de som inte dog inne i staden dog på isen när de försökte fly.
Det enda motståndet som nu fanns kvar i området var en regementsstor motti vid vägskälet vid Kylänmaki, norr om Suomussalmi på vägen Juntusranta-vägen. Siilasvuo satte in PPP-6, men det krävdes extra styrkor för att ta hand om denna avdelning. Striderna var hårda med stora förluster på båda sidor.  Plötsligt, på morgonen den 29 december, bröt ryssarna ut i alla riktningar. Finnarna slog tillbaka och dödade hundratals, men några lyckades ta sig igenom. De flydde uppenbarligen uppför Juntusranta för att försöka ta sig tillbaka till Sovjetunionen. Siilasvuo skickade flera lastbilar med kulsprutor efter dem, och han fick också stöd av två Bristol Blenheim-bombplan i jakten på flyktingarna. Vid solnedgången den 30 december låg mer än 5.000 soldater från Röda armén döda på vägen mot gränsen.  163. divisionen hade utplånats.
Siilasvuos nästa uppgift var att förstöra 44:e divisionen, som låg öster om vägspärren vid Mäkinen. Finländarna förstod inte varför befälhavaren för 44:e divisionen, general Vinogradov, inte hade försökt bryta sig fram till den instängda 163:e divisionen. 44. divisionen befann sig bara några hundra meter bort och kunde höra den systematiska förintelsen som pågick. Vinogradov var nog av den försiktiga typen och han var förlamad. Han trodde också att det fanns starka finska divisioner på alla sidor och han var nog helt förvirrad.
Det första stora anfallet kom tidigt på morgonen den 2 januari. Kapten Lassila anföll med sin styrka i närheten av Haukila. Han trodde först att han skulle anfalla en infanteridivision, men det visade sig vara en artilleribataljon. På många sätt var detta lyckosamt, eftersom han kunde neutralisera många av de kanoner som var riktade västerut mot Mäkinens ställningar. När Lassilas styrka anföll svepte de in som en orkan och sköt och dödade alla de såg. De sprängde träd som föll över vägen i öst och väst på ett avstånd av cirka 400 meter. På så sätt etablerade de en bas i centrum. De spred ut minor runt omkring och upprättade eldställningar i båda riktningarna. Det avsnitt som nu låg mellan denna spärr och Mäkinens spärr blev nu en motbana. Ryssarna hade naturligtvis försökt att försvara sig, men det enda de åstadkom var att avfyra en ofattbar mängd ammunition - så mycket att de måste ransonera under de kommande dagarna. Sent på eftermiddagen försökte ryssarna också storma vägspärren i Lassila, men med en välplacerad Bofors pansarvärnskanon slog finländarna ut sju stridsvagnar innan de kom tillräckligt nära för att göra någon skada. Både den 2 och den 3 januari anföll Siilasvuos mannar Haukila och Eskola. De ryska motanfallen visade sig vara en stark motståndare för finländarna, och de fick lägga ner mycket möda på att reducera dem. Upprepade attacker under flera dagar ledde till att ryssarna till slut fick slut på ammunition, mat och inte minst mod. Försök gjordes att förse dem med mat från luften, men mängden var aldrig tillräckligt stor för att föda de 17.000 soldaterna i skyttegravarna. Den 5 januari anföll Karis styrka övergången vid Kokkojärvi, men försvararna var för starka och Karis mannar stannade på avstånd och sköt mot ryssarna. Bättre gick det för Fagernas styrka Fagernas. Den anföll i området längre österut på Raate-vägen och styckade upp Vinogradovs division i flera mindre motattacker. En av de enheter som de attackerade var en NKVD-enhet som just hade anlänt till området. En häftig strid följde, men Fagernas män besegrade även dessa. Situationen började bli hopplös för ryssarna, och de var nu samlade i flera större och mindre enheter längs Raate-vägen - utan chans att komma undan. Den enda chansen var en kraftfull samtidig utbrytning i både östlig och västlig riktning. På så sätt skulle de möjligen kunna bringa förvirring i de glesa finska styrkorna, eftersom de inte kunde vara lika starka överallt. Någon sådan samtidig utbrytning kom aldrig till stånd, och det berodde troligen på att general Vinogradov inte kunde ge några order. Den 7:e kom det plötsligt ett helt okontrollerat utbrott från många av motparterna. Röda arméns soldater mejades ner i massor, men en del lyckades nog ta sig igenom de finska barriärerna. De allra flesta dog i skogarna i djup snö och 40 graders kyla, utsvultna och utmattade som de var. Nu föll motanfallen sönder ett efter ett och finnarna fick den lätta uppgiften att göra slut på de sista ryssarna. De finska prickskyttarna hade bra dagar. En del av dem kunde skjuta dussintals ryssar per dag. Det sista aktiva motståndet längs Det sista aktiva motståndet längs Raate-vägen upphörde den 8 januari - då hade även 44:e divisionen utplånats. 27.000 döda och frusna ryska soldater, tiotals kanoner, 43 stridsvagnar, 270 lastbilar, gevär och mycket annan utrustning fanns kvar längs vägen runt Suomussalmi. Finnarna förlorade 900 man och hade 1.770 sårade.
De två ryska generalerna gick var sitt ogynnsamt öde till mötes. Zelentsov återfanns aldrig. Han bytte troligen till soldatuniform och dödades i utbrytningsförsöket från Suomussalmi. General Vinogradov lyckades ta sig tillbaka till Sovjetunionen i en stridsvagn, men greps av NKVD. Han och tre av hans medarbetare dömdes och sköts för landsförräderi och för att ha förlorat 55 fältkök till fienden.
Fronten runt Suomussalmi var nu Suomussalmi var nu säkrad.  Siilasvuo stod kvar som den skicklige strategen och taktikern som lyckades besegra en betydligt större styrka trots underlägsen utrustning. Hans ledaregenskaper och färdigheter omtalas ofta vid de olika militärakademierna runt om i världen. Vi vet inte vad som skulle ha hänt om fienden hade brutit igenom till Uleåborg, men det är mycket möjligt att kriget kunde ha varit över före jul.
Frankrike och Storbritannien Storbritannien planerar en skandinavisk offensiv under förevändning att hjälpa finnarna, britterna och fransmännen vill flytta kriget till Skandinavien. Fransmännen var smärtsamt medvetna om att Hitler när som helst kunde anfalla västerut. För att undvika detta ville de stödja finnarna mot Stalin och samtidigt blockera Narviks hamn och Luleå hamn för transport av järnmalm till Tyskland Tyskland. De brittiska och franska soldaterna skulle föras till Narvik och transporteras genom Sverige till Finland. Både den norska och den svenska regeringen var oroliga för en eventuell motreaktion från Stalin eller Hitler Stalin eller Hitler, och de motsatte sig detta. Fredsfördraget mellan Finland och Sovjetunionen, som undertecknades den 13 mars, stod nu i vägen för deras planer och de hade inte längre någon legitim anledning att landstiga i Nordnorge. Samtidigt var den ryska ryska ledningen rädd för de allierades planer på att ingripa i konflikten. Därför kände sig ryssarna tvungna att snabbt få ett slut på kriget innan de allierade ingrep och förklarade krig mot Sovjetunionen.

Två ryska T-26 stridsvagnar med dubbla kulsprutetorn brinner på Raate-vägen Raate-vägen. Stridsvagnarna hade attackerats av finska infanterister som släppte ner handgranater genom luckorna på stridsvagnarna. (Finska försvarsmakten -3408)

Slaget vid Suomussalmi

Översiktskarta över slaget vid Suomussalmi. Den första delen av striderna.

Raate-väg med döda hästar och ryska soldater som ligger bland vagnar och fordon (Finlands försvarsmakt - 2924)

De sista matcherna i Suomussalmi.

Ryska soldater marscherar i fångenskap efter slaget vid Suomussalmi den 8. Januari 1040. Fångarna behandlades väl tills de återvände till Sovjetunionen. De allra flesta sattes då i läger och avrättades efter hårda förhör (IWM)

Luftkrig

Genom de tre månader som kriget pågick rasade kriget i luften konstant. Utspridda över hela fronten från norr till söder kämpade det lilla finska flygvapnet mot det allsmäktiga röda flygvapnet. Redan på krigets första dag bombade ryska bombplan av typen SB-2 bombplan huvudstaden mer eller mindre slumpmässigt. Befolkningen hade övat på att ta sig in i skyddsrummen, så antalet dödade och skadade var begränsat. Helsingfors bombades endast vid ett fåtal tillfällen efteråt. Stadens hamn var frusen och av den anledningen fanns det inga strategiskt viktiga mål här. Med ett flygvapen på över 2.500 flygplan, både bombplan och jaktplan, var Stalins flygvapen totalt överlägset.
Bombplanen användes mest för att bomba städerna och infrastrukturen. Finland består till stor del av vildmark, ett fåtal stora städer och ett stort antal småstäder. Mellan städerna fanns ett väl utbyggt väg- och järnvägsnät. Det var dessa som tilldrog sig störst uppmärksamhet från det ryska överkommandot. Järnvägs- och vägnätet bombades systematiskt. Dessutom var de finska försvarsdepåerna runt om i Finland ett attraktivt mål. Järnvägslinjerna var trasiga tusentals gånger, men finländarna var snabba med att reparera dem och linjerna var sällan avstängda mer än några timmar i taget. Detsamma gällde för vägarna. Den mest bombade järnvägslinjen var HelsingforsViborg, som transporterade civilbefolkningen ut ur staden västerut och militärt material österut.
Den hårdast drabbade staden var Åbo (nuvarande Turku), som var en av de få isfria försörjningshamnarna för material från omvärlden. Här förstördes de flesta kajanläggningarna. Industristaden Tammerfors bombades också ofta, med över 1.500 fällda bomber. Här låg den finska flygplansfabriken, som blev ett favoritmål för ryssarna. Dessutom bombades Viborg Viborg jämnades praktiskt taget med marken. Mer än 12.000 bomber fälldes och 150.000 artilleripjäser avfyrades mot den pittoreska gamla staden.
Finländarna hade mycket lite luftvärnsartilleri och hade inte mycket att sätta emot bombningarna. Här och där ställdes några gamla Maxim kulsprutor uppställda här och där, men att träffa de högtflygande bombplanen var nästan omöjligt. Där luftvärnskanonerna var koncentrerade, oftast över fronten och vid flygfälten, hade de finska skyttarna en mycket hög skottfrekvens och det markbaserade luftvärnet svarade för någonstans mellan 314 och 344 bekräftade skott. Det är en mycket hög siffra med tanke på att striderna bara pågick i tre månader och att antalet kanoner var mycket lågt.
Sammanlagt 650 civila miste livet och omkring 2.000 skadades. Omkring 2.000 byggnader förstördes och 5.000 skadades. Många av husen var byggda av timmer och många hus brann ner när elden spred sig efter en bombträff.
Ryssarna försökte sig också på något som finländarna kallade "Molotovs brödlådor". Det var nästan två meter långa stålbehållare som innehöll 100 mindre magnesiumbomber. Behållaren var försedd med små vingar som fälldes ut när flygplanet släppte den. Vingarna fick behållaren att snurra och på så sätt spreds de små magnesiumbomberna utåt. Tanken var att magnesiumet skulle antända byggnader. För det mesta släpptes dessa behållare över skogsområden, och när magnesiumbomberna föll i den djupa snön släcktes de. Med andra ord utgjorde dessa bomber ingen större fara.
År 1939 hade Finland hela 49 flygplatser runt om i landet. Största delen av dem låg i södra Finland.  Finländarna satte in alla flygplan de hade. Först och främst var det de 41 Fokker D. XXI som fick möjlighet att bekämpa ryssarna i luften.  Finländarna använde sig av samma taktik som de tyska jaktplanen hade utvecklat på 1930-talet. Man övergick från den fasta treplansvingen, där en var ledare och två var vingmän, till att låta jaktplanen flyga i par - två och två. Då fanns det en ledare och en vingman. Det gav dem större flexibilitet och om det fanns behov av att anfalla i större formationer kunde de kombinera två och två par till fyrplansvingar. Det var kapten Gustaf Magnusson, som hade varit på besök i Tyskland Tyskland 1938, som tog med sig denna nya taktik hem.  Han hade också lärt sig hur man bäst sköt ner ryska bombplan av typen Tupolev SB och Polikarpov jaktplan av typen I-15 och I-16. De tyska piloterna i Richthofens skvadron (JG 32) hade bekämpat dessa flygplan i Spanien och delade gärna med sig av sina erfarenheter.
"Tricket var att flyga så nära bombplanen att man hamnade i skyttarnas döda vinklar. Då var man så nära att man inte kunde missa och avståndet kunde vara mellan 20 och 50 meter innan de öppnade eld.
Ett farligt sätt att attackera bombplanen, men mycket effektivt De ryska bombplanen lyfte från baser runt Leningrad och Estland. De flög in över Finland och bombade de strategiska målen. De möttes oftast av finskt jaktflyg. Ofta bara två och två och ibland bara ett flygplan. Då och då blev det strid mellan jaktplanen, men i allmänhet klarade sig finländarna undan vid sådana tillfällen. En mycket speciell händelse kommer man ofta att tänka på när man läser om luftstriderna över Finland. Det var när löjtnant Jorma "Zamba" Sarvanto sköt ner sex DB-3-bombare på mindre än fyra minuter den 6 januari 1940. Åtta ryska bombplan skulle bomba Kuopio, men ett av dem sköts ned på vägen dit av förste löjtnant Sovelius. När de återstående sju var på väg hem väntade Sarvanto på dem. Efter att ha skjutit ner sex av dem hade han slut på ammunition. Sovelius var då redo att jaga det sista flygplanet och sköt ner det över havet.
Förutom de finska jaktplanen fanns också den svenska frivilliga skvadronen F-19, ett förband med Gloster Gladiators och Hawker Harts. De bekämpade Stalins jaktplan vid Sallafronten från den 12 januari till krigsslutet. Förutom striderna med jaktplan använde finnarna också sina Bristol Blenheim-bombplan för att bomba ryska truppkoncentrationer och artilleripositioner, både på Karelska näset och längs hela fronten där striderna pågick.

En svensk frivillig pilot i F-19.
Illustrerad av Sigve Solberg

Lugn start
till året

Januari 1940

Det ryska fälttåget i Finland hade definitivt inte gått enligt planerna. Division efter division hade förintats och anfall efter anfall på Mannerheimlinjen hade misslyckats. Inte heller flygbombningarna visade några tecken på att försvaga finländarna.

Stalin var rasande. Han hade fyllt 60 år den 20 december och hade i present utlovats ett undertecknat kapitulationsdokument från Finland. Chefen för Leningrads Leningrads försvarsdistrikt, Zjadanov, var nervös för sitt eget välbefinnande. Han var smärtsamt medveten om att han och många av de andra generalerna i Röda armén hade skrutit om att de skulle besegra finnarna på en vecka - kanske två. Nu var de oroliga för Stalins vrede. Generalstabschefen Shaposhnikov kallades till Shaposhnikov kallades till Stalins kontor och fick veta att han nu måste ta itu med situationen. Shaposhnikov hade alltid varit skeptisk till anfallet och hade tidigare sagt att det knappast skulle bli så lätt att besegra finnarna som Zhadanov hävdade.
Nu bestämdes att man skulle bygga upp så stora styrkor att finnarna inte skulle kunna göra motstånd. De skulle också sluta med de meningslösa anfallen norr om Ladoga. Allt skulle nu koncentreras till Karelska näset och Mannerheimlinjen Mannerheimlinjen. Leningrads militärdistrikt döptes om till Nordvästfronten och ställdes den 7 januari under operativt befäl av armébefälhavaren av första klass Semjon Konstantinovitj Timosjenko Timoshenko. Timoshenko var en av de skickligaste generalerna i Röda armén och var den man Stalin behövde för att besegra de envisa finnarna.
Som chef för sin stab valde Tymosjenko Timosjenko valde att ta in Georgij Zjukov, generalen som hade besegrat japanerna i Mongoliet. De två bildade ett mycket starkt team.
Zhadanov fråntogs sitt jobb som operativ befälhavare och förlorade allt inflytande över de militära operationerna. Mirakulöst nog blev han inte skjuten, utan fick ansvaret för den politiska delen av kampanjen. Hans uppgift var att se till att trupperna fick politisk propaganda och uppmuntran. En av de första sakerna som hände var att parollen "För Stalin" ändrades till "För fosterlandet" (Na'rodina) - med andra ord en förskjutning från det personliga till det mer nationalistiska. Detta var lättare för soldaterna att acceptera och förstå. De soldater som redan hade varit i strid tilldelades också en mängd hedersbetygelser. Det var därför en mycket mer motiverad styrka som gick ut i strid i början av februari.
De inledde omedelbart en kraftfull uppbyggnad av styrkorna. De styrkor som samlades på Karelska näset var uppdelade i två: Den 13:e armén under befäl av general A.V. Grendal på den högra flanken och 7:e armén på den vänstra flanken under befäl av kommendör av andra klassen Meretskov. Grendals armé bestod inledningsvis av tre divisioner, men förstärktes med flera nya divisioner och reservförband. Meretskovs 13:e armé sattes upp med nio infanteridivisioner, fem stridsvagnsbrigader, en kulsprutedivision och tillräckligt med artilleri för att sätta upp 80 kanoner av kaliber från 76 mm upp till 280 mm för varje en och en halv kilometer av fronten. Det var Meretskovs mannar som skulle göra det stora genombrottet i Mannerheimlinjen. Huvuddelen av hans styrkor var utplacerade på en 16 kilometer lång front på sträckan Summa - Lähde-vägen - Munasuo-träsken.
123. 5:e divisionen utsågs till den enhet som skulle ansvara för själva genombrottet. Ett gediget och tufft träningsprogram sattes upp för både denna division och de övriga i arméerna. Stora områden användes för att återskapa delar av Mannerheimlinjen, med bunkrar, ställningar, minfält och alla de hinder som finnarna hade satt upp. I december hade en av Röda arméns svagheter varit att de olika vapentyperna inte samarbetade. Nu måste artilleri, infanteri och stridsvagnar samarbeta mot varje enskilt mål. Först en massiv artilleriattack, sedan skulle stridsvagnarna anfalla tillsammans, med infanteriet tätt bakom. Ett stort antal stridsvagnar levererades för att ersätta de som hade förlorats, bland annat den helt nya Kv-I med en kraftfull 76 mm kanon. Det största tillskottet var dock mängden artilleri som kördes upp till fronten. Timosjenko satte upp 2.800 artillerikanoner, bland annat de enorma järnvägskanonerna som kunde dyka upp på olika platser och skjuta mot finska ställningar långt bakom fronten. Dessutom rullades en del av kanonerna ända fram till de finska ställningarna och skulle skjuta mot utvalda bunkrar på 500 meters avstånd. I mitten av januari började det hända saker igen längs fronten. Tymosjenko beordrade nu ett kontinuerligt bombardemang av Mannerheimlinjen. Kanonerna besköt de finska ställningarna hela dagen och var tysta på natten. Finländarna kröp ihop i sina ställningar under dagen och arbetade desperat på natten för att få fram förnödenheter och reparera skadorna. Ibland följdes bombardemangen upp med små infanteriattacker i kompanistorlek. Infanteriattackerna utgjorde inget allvarligt hot mot finnarna, men bombardemangen började tära på både fästningarna och soldaterna. Under den sista halvan av januari förlorade finländarna nästan 3.000 man på detta sätt. I slutet av januari hade det mesta av arbetet slutförts och 26 sovjetiska divisioner med 600.000 man var redo att anfalla finnarna.
Den stora attacken
Den 1 februari inledde Tymosjenko Tymosjenko vad som skulle bli den sista stora attacken. Med fyra infanteridivisioner anföll han de finska ställningarna i Summa-sektorn. första dagen regnade 300.000 artilleripjäser över området. Dessutom bombade ryska bombplan, 500 till antalet, de finska ställningarna.
Efter att artilleriet hade upphört stormade de ryska soldaterna tillsammans med stridsvagnar mot de finska ställningarna. De möttes av en häftig kulsprute- och artillerield. Anfallet avbröts och tillbaka på marken fanns hundratals döda och döende ryssar och många brinnande stridsvagnar.  Under de närmaste dagarna ökade attackerna i intensitet. Längs hela Mannerheimlinjen gjordes nu gigantiska attacker. Artilleriet mjukade upp de finska ställningarna, följt av infanteri och stridsvagnar i hundratal. Varje gång ett anfall slogs tillbaka av finländarna kom ett nytt artillerianfall, kraftigare än det första, följt av infanteri och stridsvagnar i ännu större antal. Det hela kan verka helt absurt, men Tymosjenko ökade bara sina ansträngningar för varje attack som misslyckades - och det gjorde den under de första tolv dagarna. Framför de finska ställningarna låg nu tusentals döda soldater från Röda armén.  Finländarna började känna av trycket. Många av soldaterna begravdes levande i de enorma artilleriattackerna. Många gånger blev de övermannade av ryssarna och tvingades retirera från sina bunkrar. Varje gång grävde de ner sig, väntade på mörkret, anföll och återtog sina positioner. Vissa ställningar kunde byta ägare så många som fem eller sex gånger på en dag. Samtidigt försökte den ryska arméledningen kringgå ställningarna vid Taipale vid sjön Ladogasjön och vid Koivisto vid Finska viken.  De skickade ut sina soldater på isen för att anfalla de finska ställningarna bakåt. Ute på isen, både i Finska viken och på Ladoga, möttes de av tung artillerield från de kustnära forten där. Det blev en massaker. Alla försök att ta sig förbi de finska kustforten misslyckades. Vid ett tillfälle sattes en stor avdelning stridsvagnar in tillsammans med infanteri. Finländarna väntade lugnt tills de hade de ryska stridsvagnarna i sikte innan de sköt. Effekten var enorm. Stridsvagnar och infanteri sprängdes i småbitar och isen bröts så att hundratals män och stridsvagnar försvann i djupet. Ingen rysk soldat satte sin fot på finsk mark i dessa områden. Inne på själva udden var Tymosjenko att ösa in artilleri, soldater och stridsvagnar. För finländarna verkade det som en oändlig ström av materiel och soldater. De enorma och kontinuerliga attackerna började tära på den finska uthålligheten och mot slutet av den andra veckan började saker och ting att rasa samman.  Redan den 8 februari hade de finska artilleristerna fått order från general Öhquist att endast skjuta mot uppenbara mål i anfallen. Nu började ammunitionen ta slut. 12. den 8 februari samlade Timosjenko Timosjenko 123:e divisionen och 35:e lätta stridsvagnsbrigaden för en storskalig attack i Summa-Lähde-sektorn. Klockan 08.00 utsattes de finska styrkorna i sektorn för ett långt artilleribombardemang som varade i över två timmar två timmar.  På morgonen anföll två regementen från 123:e divisionen de finska ställningarna. Ett regemente anföll direkt mot "Million Dollar Bunker", medan en bataljon understödd av två stridsvagnskompanier anföll "Poppius Bunker". Striderna var intensiva och efter ett tag tvingades finnarna erkänna sig besegrade. Ryssarna intog "Poppiusbunkern" kl. 12.30. "Miljondollarbunkern" höll ut ett tag till och föll inte förrän kl. 05.00 följande dag. Den besegrades slutligen när ryska ingenjörstrupper sprängde bunkern med 225 kg sprängämnen. Genombrottet i den finska försvarslinjen vid Lähde-avsnittet var en katastrof för det finska försvaret. Det fick dock inte tillräcklig uppmärksamhet eftersom de ryska styrkorna hade brutit igenom de finska försvarsställningarna längs Mannerheimlinjen på flera ställen Mannerheimlinjen på flera ställen. En motattack från 5:e divisionen planerades till morgonen därpå, men endast ett infanteriregemente (JR 14) kunde inleda den omedelbart, eftersom de två andra regementena (JR 13 och JR 15) beordrades att förstärka andra delar av Mannerheimlinjen Mannerheimlinjen. De ryska styrkorna försökte utnyttja genombrottet i den finska försvarslinjen. En rysk stridsvagnspluton tog sig ända fram till Lähde-korsningen, men fick order om att stanna där. Trots att Röda armén hade en överväldigande seger inom räckhåll beordrades stridsvagnarna i täten att stanna. Flera finska kompanier reducerades kraftigt under striderna, några av dem med hälften, och ett kompani förlorade 86 av 100 man. Under natten mellan den 14 och 15 februari började finländarna dra sig tillbaka från sina ställningar vid Summa Summa. På morgonen den 15 februari intog två ryska divisioner, understödda av 100 stridsvagnar, de övergivna ställningarna vid Summa Summa. Klockan 16.00 samma dag gav Mannerheim order om en allmän reträtt till mellanlinjen. Mellanlinjen var inte alls ett lika bra läge som i Mannerheims linje. Linjen började i väster cirka 10 kilometer söder om Viborg, vid Samolabukten, därifrån gick den österut via Näykkijärvi, Muolanjärvi, Äyräpäänjärvi till Salmenkaita och Suvanto och följde Vuoksen ner till Taipale. Det fanns några gamla posteringar, färdigställda på 1920-talet, huvudsakligen av sten och timmer. Dessa kunde inte stå emot det ryska artilleriet. Som situationen hade utvecklats hoppades man att försvaret av den mellanliggande linjen skulle kunna upprätthållas under de tre till fyra veckor som fortfarande behövdes för att färdigställa den nya försvarslinjen över Tali-Vuoksen
Tillbakadragande till
de mellanliggande positionerna
Den 19 februari ersatte Mannerheim generallöjtnant Hugo Österm2ann, befälhavare för Karelska näsets armé, med generalmajor Erik Heinrichs, befälhavare för III armékåren. Han ersattes kort därefter av generalmajor Paavo Talvela. Även armékårerna fick en ny sammansättning, då 1:a divisionen och 2:a divisionen togs ur II armékåren och slogs samman till I armékåren under befäl av generalmajor Taavetti Laatikainen. Syftet var att ge II armékåren möjlighet att koncentrera sig på försvaret av Viborg. Den 19 februari återupptog ryssarna sin offensiv och anföll med en 8 km lång infanteri- och pansarkolonn i området mellan Näykkijärvi och Kämäränjärvi, där den långa Mustalampi-åsen i nordlig riktning gav goda framryckningsförhållanden för de ryska stridsvagnarna. Ryssarna lyckades avancera 3 kilometer in i de finska linjerna och trots motanfall lyckades finländarna inte pressa tillbaka dem. Ryssarna lyckades också bryta igenom de finska ställningarna på Näykkijärvis östra strand utan att bli tillbakatryckta. De ryska anfallen fortsatte med totalt 4 divisioner nästa dag, trots stora förluster. Den 26 februari beordrade Mannerheim I och II armékårerna att dra sig tillbaka till den bakre positionen Tali-Vuoksen (T-ställningen). Mellanlinjen hade då hållit i tolv dagar, som hade använts till att bygga upp T-ställningen, den sista finska försvarsställningen. Om denna skulle falla skulle vägen vara öppen för de ryska styrkorna mot Helsingfors och Savolax Helsingfors och Savolax
Anfall över Viborgska viken Viborgska viken
Efter att tillbakadragandet till T-ställningen hade avslutats den 3 mars stod den finska ledningen inför stora utmaningar. Den ryska attacken hade tömt de finska reserverna. Nu gällde det att få fram nya besättningar till Karelska näset och till försvaret av Viborgska viken Försvaret utgjordes av en grupp kustartillerister under ledning av överste Arvo Lyytinen. I denna svåra situation beslöt Mannerheim att överlåta ansvaret för Salla-avsnittet till den svenska frivilligkåren som bestod av cirka 8.000 man, varav 700 norrmän. Order om övertagande gavs den 19 februari med verkan från den 22 februari. Ett infanteriregemente och två bataljoner var därmed befriade och kunde överföras till Karelska näset. Ryssarna anföll i två huvudriktningar över Viborgska viken - den ena över Uuransari, Suonionsaari och Raansari cirka tio kilometer sydväst om Viborg, och den andra lite längre västerut längs Pulliniemi udde mot Häränpäänniemi och Vilaniemi. Den 4 mars tvingades de finska styrkorna retirera till Ravansaari, där de höll ut till kvällen den 8 mars. Efter att ryssarna fått fotfäste på vänstra sidan av Viborgska viken, gjorde de stora ansträngningar för att utvidga brohuvudet och bryta igenom det finska försvaret. Den 7 mars lyckades de sovjetiska styrkorna skära av vägen mellan Viborg Viborg och Säkkijäri och därmed dela sektorn i två delar.
Ryssarna bryter igenom vid Vuosalmi
Redan från början av kriget hade ryssarna pressat hårt mot Taipale för att få till stånd ett genombrott på detta frontavsnitt, utan framgång. Mot slutet av februari minskade dock trycket i takt med de ryska framstötarna på västra sidan av Karelska näset och genombrottet vid Summa Summa. I och II armékårernas tillbakadragande till T-ställningen innebar också att III armékåren fick sin frontlinje förlängd med mer än 20 kilometer. Detta blev finländarnas svagaste punkt, och ryssarna ville använda detta område för att rycka in i Kexholm. Den finska ledningen var medveten om situationen och överförde därför 2:a divisionen från I armékåren till generalmajor Paavo Talvelas III armékår. Divisionen var dock så försvagad att Talvela överförde JR 23 från Taipale för att förstärka 2:a divisionen vid Vuoksen. JR 23, under befäl av överstelöjtnant Matti Laurila, var först på plats och grupperade sig i försvarsställning vid Vuoksens södra strand på Äyräpää-kullarna. Denna position var av stor betydelse, eftersom man härifrån kontrollerade de låglänta områdena norr om Vuoksen. Striderna vid Äyräpää började den 29 februari. En sovjetrysk bataljon anföll, men slogs tillbaka. Attacken upprepades både den 1 och 2 mars. Den 3 mars anföll ryssarna på en bredare front, och lyckades erövra ön Mustasaari och kyrkbacken i Äyräpää, varigenom de kontrollerade färjeläget i Vuosalmi och skära av försörjningslinjerna till de finska styrkorna runt Äyräpää. Den ryska 13:e armén anföll med 5 divisioner och generalmaj Talvela var tvungen att frigöra ytterligare tre bataljoner från Taipale-sektionen och två bataljoner från 8:e divisionen, som hade ansvaret för Suvanto-sektionen lite längre åt nordväst, för att stå emot den ryska attacken. Den 5 mars gick de finska styrkorna till motanfall mot kyrkbacken i Äyräpää, med styrkor från 8:e divisionen, men de slogs tillbaka med stora förluster. Samma dag anföll ryssarna igen och intog ön Vasikkasaari. Under trycket av de ryska attackerna beslöt generalmajor Talvela att beordra hela 21:a divisionen från Taipale Taipale och norrut för att förstärka försvaret av Vuoksen. De finska förlusterna ökade och den 13 mars hade 21:a divisionens styrka reducerats till mindre än tusen man. Den 11 mars lyckades ryssarna också ta sig över Vuoksen och fick ett brohuvud vid Vuosalmi Vuosalmi. Samma dag förlorade finländarna också Vitsaari-området på 2:a divisionens frontavsnitt. Det fanns nu inte många finska soldater kvar, och enligt uppgift återstod endast åtta man av JR 23:s styrka vid vapenstilleståndet den 13 mars kl. 11.00.

lugn start på året

Finska soldater i Mannerheim Mannerheimlinjen i ett skyddsrum byggt av timmer. Skyddsrummen kunde ligga upp till tre meter under marken och gav ett bra skydd mot ryssarnas lätta och medeltunga artilleri. När ryssarna började använda större och kraftigare kanoner kunde ett sådant skydd sprängas i bitar av en direktträff. Många finländare gick en abrupt död till mötes på det sättet.
(Finska försvarsmakten - 1899)

Den stora 203 mm B4-haubitsen var en av de mest kraftfulla i det ryska artilleriet. De var dragna på band, men kunde inte köras utan att dras av en kraftig artilleritraktor. Några av dessa kanoner drogs ända fram till Mannerheimlinjen och besköt de finska bunkrarna från bara några hundra meters avstånd - med förödande effekt. (Wiki-commons)

En rysk T-26 stridsvagn står förstörd igen på slagfältet vid Taipale Taipale (IWM)

Ett nedskjutet ryskt bombplan, troligen en Tupolev SB2, undersöks av finsk militär. Ryssarna förlorade ett stort antal av sina bombplan i bombräder som inte hade någon större inverkan på krigsansträngningarna (FMU)

Finskt luftvärn avvärjde sovjetiska flyganfall (SA-KUVA)

VINTERKRIGET

Matcherna om
Viborg

Set stod klart att det bara var en tidsfråga innan Röda armén skulle anfalla T-ställningen, öster och nordost om Viborg Viborg, som tillhörde II armékårens ansvarsområde. 3. denna division ansvarade för försvaret av den inre delen av Viborgsviken och själva staden Viborg stad, medan 5:e divisionen var utplacerad norr om Viborg. Längre österut låg 23:e divisionen och 1:a divisionen. Det finska högkvarteret valde att koncentrera alla tillgängliga styrkor till områdena runt Viborgska viken, staden Viborg Viborg och Vuosalmi. Detta innebar att Taipalefronten och I. armékårens frontavsnitt försvarades av få styrkor. Det visade sig att finnarna hade tolkat de ryska planerna rätt, vilket var en förutsättning för att kunna stå emot och undvika en fullständig kollaps med de små styrkor som fanns tillgängliga. Men man får inte glömma att de finska divisionerna hade lidit stora förluster och var helt utmattade efter tre månader av omänskliga umbäranden.  De ryska styrkorna nådde T-ställningen den 3 mars, men anfallet kom inte förrän den 7 mars på II armékårens svagaste avsnitt, mellan Kärstilänjärvi och Lyykylänjärvi, som försvarades av 23:e divisionen. Både II armékåren och ledningen för 23:e divisionen hade utgått från att det avgörande anfallet skulle komma mot Viborg. Anfallet kom därför som en stor överraskning. Det hela slutade med att en av regementets bataljoner blev övermannad, flera soldater tillfångatogs och många flydde hals över huvud. 23. divisionen var en ersättningsdivision och kanske den sämst utbildade och utrustade divisionen i den finska armén. En annan orsak var att divisionen hade fått order om att förflytta sig till Viborgska viken och att divisionschefen, överste Wolde Oinonen, redan var på väg dit för att rekognoscera. Den 8 mars inleddes en motattack för att täppa till genombrottet, men den misslyckades. De sovjetryska attackerna fortsatte under de följande dagarna med förnyad intensitet. Det fanns inga reserver att sätta in och ryssarna trängde ända fram till Portinhoikka. I de övriga delarna av T-ställningen var situationen fortfarande under kontroll. Trycket mot Viborg var intensivt Viborg var intensivt, men överste Isaksons 5:e division nordost om staden bjöd på hårt motstånd i förorten Karjala och kring järnvägsstationen i Tammisuo. Överste Kaila och hans 3:e division höll ställningarna i söder framför själva staden. Huvudansvaret för försvaret av Viborg hade Viborg var befälhavaren för II armékåren, generallöjtnant Harald Öhquist. När eldgivningen upphörde den 13 mars Var Viborg fortfarande i finska händer.
103 dagars hårda strider mellan David och Goliat var över. Finnarna hade visat prov på sin uthållighet och skicklighet som krigare. Trots ryssarnas totala överlägsenhet i luften, på marken och till sjöss lyckades finländarna slå tillbaka - gång på gång. I slutändan gick det som det skulle. Stalin hade inga betänkligheter när det gällde att sätta in fler och fler soldater. Soldater kunde lätt offras på slagfältets offerbord - han brydde sig inte. Övervikten var för stor och finländarna var för få. Trots att man var tvungen att ge efter för Stalins krigsmaskin och gå med på krav på att avstå land, stod det finska folket kvar som moraliska segrare. Människor över hela världen beundrar och hedrar fortfarande det finska folket för deras mod och "sisu" under det iskalla kriget mot Stalin.

slaget om viborg

En finsk soldat patrullerar ett öde Viborg i väntan på den ryska attacken.
(Finska försvarsmakten - 6129)

De finska soldaterna drar sig tillbaka från Viborg den 13 mars 1940 (SA-KUVA)

Efter kriget

Fredsavtalet i Moskva
Den finska delegationen i Moskva Moskva hade få förhandlingsmöjligheter och tvingades i princip att acceptera Stalins krav Stalin ställde. De tvingades avträda Karelska näset med städerna Viborg (Vyborg) och Kexholmsområdet (Käkisalmi). Viborg var Finlands näst största stad och en stor del av den finska industrin var koncentrerad till staden. Dessutom måste de avstå stora områden norr om Ladogasjön, Salla-området, västra delen av Fiskehalvön Fiskehalvön och fyra öar i Finska viken Finska viken. Sovjetunionen fick också rätt att arrendera Hangöodden och använda området som militärbas under 30 år. Trots att ryska styrkor hade intagit Petsamo under Petsamo under kriget, men staden återlämnades till Finland i och med fredsavtalet. Totalt förlorades cirka 10% av Finlands totala territorium före kriget. Cirka 12% av befolkningen - 422.000 karelare - förlorade sina hem. De allra flesta av dem som bodde i Karelen flyttade till Finland, men ett fåtal stannade kvar i sina hem och bytte medborgarskap. Naturligtvis evakuerades också militären från de nyockuperade områdena
Förlusterna
De officiella förlusterna efter vinterkriget varierar kraftigt på den ryska sidan, från 48.000 man till en miljon. Senare studier har kommit fram till att de ryska förlusterna uppgick till cirka 270.000 stupade, 300.000 sårade och 5.000 krigsfångar. De återvände till Sovjetunionen och fördes direkt till läger där de förhördes och sköts av NKVD. Dessutom förlorades mellan 300 och 400 flygplan och cirka 2.300 stridsvagnar.
De finska förlusterna är mer säkra och uppgick till 26.000 stupade, 39.800 sårade och 1.000 krigsfångar som återsändes efter freden. Röda armén kom särskilt illa ut ur detta krig. De hade visat sig vara oförmögna att fungera överhuvudtaget i många stridssituationer. Detta var en naturlig följd av den utrensning Stalin genomförde mellan 1936 och 1938. I stort sett alla ryska officerare var oerfarna och visste lite eller ingenting om att föra krig. Dessutom blev de nästan utskrattade av västvärldens militärer. Att de gjorde så otroligt dåligt ifrån sig var något som Hitler och de tyska officerarna lade märke till. Det gjorde dem övertygade om att de skulle kunna besegra Röda armén i de kommande striderna under Operation Barbarossa.

Ryska soldater håller en finsk flagga efter att de har lyckats erövra Mannerheimlinjen Mannerheimlinjen (Ullstein Bildt 00126048)

Finnarna evakuerar allt de kan och räddar så mycket som möjligt innan ryssarna kommer och tar över områdena (SA-KUVA)

Slagfälten
idag

Längs hela gränsen mot Ryssland utkämpades strider. Där de stora striderna utkämpades, som t.ex Suomussalmi, Kollaa, Rovaniemi, i områdena norr om Ladogasjön, området kring Tolvajärvi och turisthotellet, finns det spår och rester av striderna. De utgrävda skyttegravarna finns i skogarna och det finns en rad små museer som visar historien om striderna. På vissa ställen står fortfarande några av de förstörda ryska stridsvagnarna kvar, till exempel vid Suomussalmi - där en T-26 står vid sidan av vägen inte långt från ett Best Western-hotell.
Mannerheimlinjen är ett kapitel för sig. Hela anläggningen hamnade på ryskt territorium och finländarna har förlorat all kontroll över de gamla positionerna. Hela försvarslinjen finns kvar än i dag, men alla bunkrar sprängdes av ryska pionjärtrupper redan 1940. Vissa bunkrar är väl synliga från huvudvägen mellan Viborg och Leningrad, men de flesta är så väl gömda i skogen att man behöver en guide för att hitta dem. De flesta av bunkrarna är så söndersprängda att det är omöjligt att ta sig in i dem. En av de få som går att utforska är Bunker Sk 10 vid Summa.
det finns flera guidade turer tillgängliga. Du kan hitta dessa på internet genom att till exempel gå till:
JaPi matkat: www.japimatkat.fi
Lomalinja: www.lomalinja.fi
Eller Bair Travels Oy: www.bair-travels.fi
Det finns många försvarsmuseer i Finland. Försvarsmuseet i Helsingfors med Helsingfors med Vinterkrigsmuseet är det mest centrala, men även Parola stridsvagnsmuseum, Artillerimuseet i Tavastehus och de många specialmuseerna inom den finska försvarsmakten är värda ett besök.

Stora delar av den finska befolkningen på Karelska näset evakuerades och omplacerades. Här ser vi flyktingar som väntar på transport bort från de områden som nu hade blivit sovjetiska.
(Finska försvarsmakten - 9101)

slagfälten idag

Finland var tvunget att avstå de röda områdena till Sovjetunionen.

OPERATION
POLARFUCHS

Operationerna för XXXVI kåren
och den finska III kåren

Fället reser sig mitt i det platta landskapet, och från toppen av berget ser man långt åt alla håll. Gränsen mellan Finland och Sovjetunionen gick fem kilometer väster om bergets fot och området var ett av dem som ockuperades av Sovjetunionen efter vinterkriget. Efter fredsavtalet och fram till 1941 hade Stalins slavarbetare byggt en ny järnväg från Kandalaksja och västerut till gränsen. I fredsavtalet hade finländarna också ålagts att bygga en järnvägslinje som skulle ge en förbindelse med Kemijärvi. Finländarna hade dröjt med att färdigställa denna linje eftersom de till en början inte var särskilt intresserade av att bygga den, men när de insåg att den skulle kunna användas vid ett angrepp på Sovjetunionen tog arbetet fart. Röda armén hade byggt ett starkt försvar längs gränsen i Sallaområdet, som hölls av divisionen 122. gewehr-divisionen samt 50 stridsvagnar (enligt tysk underrättelsetjänst).
Arméoberkommando Norwegen samlade sina styrkor bestående av XXXVI kåren, som hade 169. infanteridivision och SS-Division "Nord" till sitt förfogande. Dessutom var den finska 6. divisionen redo i Kuusamo. Planen var att ta Salla i en dubbel kniptångsmanöver och på så sätt öppna vägen österut för att ta Kandalaksja och blockera Murmanskjärnvägen. Tyngdpunkten i anfallet skulle ligga på norra sidan av Salla med tre regementsstora anfallsgrupper från infanteridivisionen 169. infanteridivisionen. Den första gruppen skulle avancera längs floden Tennio, tolv kilometer norr om Salla Salla, där den skulle skydda kårens vänstra flank och bilda den norra av knipetangans två armar, i riktning mot Kayrala. Den andra gruppen skulle avancera cirka åtta kilometer norr om Salla i sydostlig riktning mot vägen Salla-Korya vägen, och sedan bryta söderut längs vägen för att stänga tangan. Den tredje gruppen, som var placerad på och norr om vägen Savukoski-SallaSalla, skulle inleda en frontalattack mot gränsbefästningarna. Kårens södra flank bestod av två regementen från SS Division "Nord", och de skulle korsa gränsen längs och söder om vägen Rovaniemi-Kandalaksja och avancera upp och bakom Salla från söder. Den finska 6. divisionen skulle korsa gränsen sju kilometer söder om Salla och avancera mot nordväst. Ett av divisionens regementen skulle anfalla Kayrala, medan de två andra skulle tränga djupt in bakom de sovjetiska linjerna i riktning mot Allakurtti.
Den finska III kåren, som befann sig på höger flank av Arméoberkommando Norwegen, höll den tio mil långa fronten från Kuusamo till Suomussalmi. Under de två sista veckorna i juni hade kåren, som endast bestod av 3:e infanteridivisionen samt ett antal gränsbevakningsavdelningar, omorganiserats till två stridsgrupper: Grupp F och Grupp J. Varje grupp bestod av ett regemente och några sammansatta avdelningar med olika typer av soldater, inklusive gränsbevakningen.  Ett regemente hölls i reserv och hade dessutom ett tyskt pansarkompani knutet till sig och en bataljon från den finska divisionen 6. divisionen. Grupp J hade ett uppmarschområde söder om Kuusamo och skulle anfalla i riktning mot Kestenga, medan grupp F låg öster om Suomussalmi och skulle anfalla i riktning mot Ukhta. Målet för den III kåren var Loukhi och Kem, som låg längs Murmanskbanan.
Medan XXXVI kåren förberedde sig för anfallet hade de ett element av osäkerhet att brottas med: SS-Division "Nord". Divisionen hade ingen stridserfarenhet och hade bara fått testa sina vapen ett fåtal gånger. De hade bara avfyrat sitt artilleri en enda gång. Marschen som de hade från Kirkenes till Rovaniemi hade varit en oroväckande historia. Soldaterna hade ingen disciplin och kaos rådde. Den 23 juni rapporterade divisionschefen att förbandet inte var redo för strid på grund av otillräcklig utbildning. General Feige, befälhavare för XXXIV:e kåren, hade föredragit att använda SS-soldaterna i frontalattacken mot Salla, men Arméoberkommando Norwegen hade större tilltro till dessa soldater och menade att de skulle göra ett bra jobb när de väl sattes in i strid. Dessutom stred de "bara" mot dåliga sovjetiska soldater.
Klockan 02.00 den 1 juli anföll den finska 6. divisionen över gränsen vid norra änden av sjön Pana. Klockan 16.00, efter ett tio minuter långt bombardemang av Stuka-plan, ryckte SS-divisionen och 169. infanteridivisionen fram. Vid den här tiden var det dagsljus hela dagen. De tyska angriparna anföll med solen i ryggen långt in på eftermiddagen. I solens hetta var det nästan 30 grader varmt och det fanns miljontals myggor i skogarna. Artilleribombardemangen och Stuka-attackerna utlöste en rad skogsbränder som inte bara skymde sikten utan också hindrade de finsk-tyska styrkorna från att avancera.
Efter 24 timmars strider började kårchefen få en uppfattning om hur motståndet skulle komma att se ut. På höger flank hade ett regemente från 169:e divisionen ryckt fram på båda sidor om vägen från Savukoski till Salla Salla mot gränsbefästningarna med två bataljoner. De hade inte hunnit mer än femhundra meter över gränsen innan de möttes av en kraftig motattack som slog tillbaka dem. Detta utlöste panik i de bakre leden av bataljonerna. Detta ledde till att det planerade frontalangreppet på Salla ställdes in. Regementet i mitten hade avancerat ända fram till vägen Salla-Korya-vägen vid samma tidpunkt. Längs floden Tennio hade tyskarna avancerat cirka 3,5 kilometer.
Strax efter midnatt blev det tydligt hur effektiv SS-division "Nord" var. Plötsligt kom SS-soldater rusande tillbaka från fronten, förbi kårens högkvarter längs vägen RovaniemiSalla-vägen. Här trängde de sig in i kårens artilleripositioner, som bryskt bad dem att ge sig av. Det rådde fullständigt kaos i divisionens front och divisionschefen hade ingen aning om var fyra av hans sex bataljoner befann sig och de kunde inte genomföra någon form av samordnad attack. Feige beordrade omedelbart alla enheter i divisionen att rycka fram till fronten och inta försvarspositioner. Falkenhorst var rasande och gratulerade divisionschefen på ett mycket ironiskt sätt.
Den andra dagen var också en krisdag för 169:e divisionen. Sovjet, som nu såg att de var på väg att bli omringade, gick till motanfall mot regementet i mitten. Sovjetiskt flyg och stridsvagnar understödde anfallet och de tyska infanteristerna pressades tillbaka till vägen På morgonen skickade divisionen fram en infanteribataljon, understödd av ett stridsvagnskompani, som följdes av ytterligare en bataljon senare under dagen. Tidigt på kvällen stod det klart att man inte skulle kunna inta Salla med ett regemente och gav istället order om att regementet skulle anfalla längs Salla-Korya-vägen istället.
På den tredje dagen, medan regementet rörde sig söderut, återtog regementet i mitten vägen och rörde sig ner till Kuola-floden. Vid denna tidpunkt sattes även divisionens reservregemente in för att korsa floderna och ansluta sig till anfallet mot Salla. En faktor här i dessa kvarter är, som nämnts, dagsljuset hela dagen. Efter flera dagars strider började soldaterna nu bli trötta. Natten erbjöd ingen respit. Två dagar senare, den 6 juli, skulle attacken inledas. På morgonen den 4 juli inträffade en händelse som sedan dess har fått stor spridning. Vid högkvarteret för XXXVI kåren, stora delar av SS Division "North" kom plötsligt stormande nerför vägen. De flydde hals över huvud från frontlinjen och soldaterna ropade att de sovjetiska stridsvagnarna var dem hack i häl. Det tog flera timmar att stoppa SS-männen och till och med kårchefen var tvungen att gå ut på vägen och beordra dem tillbaka. Flera av fordonen stoppades och fick order om att vända och köra tillbaka ända ner till norska arméns högkvarter, halvvägs till Kemijärvi. Några av fordonen körde ända till Kemijärvi, åtta mil, där en av SS-officerarna beordrade den lokale befälhavaren att spränga bron över Kemifloden för att stoppa de sovjetiska stridsvagnarna, som han påstod var hack i häl. Det visade sig senare att divisionen hade legat stilla och hört att Röda arméns stridsvagnar hade börjat köra bakom frontlinjen. SS-divisionen hade då bett om artilleriunderstöd, vilket de också hade fått. Ryssarna svarade med moteld, vilket fick en av bataljonscheferna att tro att ryssarna anföll, och han beordrade full reträtt eftersom han var säker på att hans soldater inte skulle kunna stå emot en attack. Reträtten inleddes omedelbart i full panik.
SS-avdelningen visade sig vara helt värdelös, och omringningen av Salla blev omöjlig med dessa soldater. Falkenhorst erbjöd Feige hela arméreserven - en finsk bataljon, en SS-bataljon och en motoriserad kulsprutebataljon. Feige bad om ett regemente från den 163. infanteridivision som nu var på väg att transporteras genom Sverige. Det var då han för första gången fick höra att denna division skulle sättas upp som Mannerheims reserv. Hitler ingrep plötsligt och beordrade ett av general Engelbrechts regementen att understödja Feiges anfall. Detta orsakade stort missnöje bland den tyska generalstaben, som inklusive Halder ansåg att hela 163:e skulle sättas in vid Ladogasjön för att stödja de finska anfallen söderut mot Leningrad.
Kollapsen av SS-division "Nord" innebar också att den finska 6. finska divisionen var tvungen att dra sig tillbaka från operationen för att inta Allakurtti Allakurtti och vända norrut mot Kayrala. De var nu tvungna att stödja 169:e divisionens anfall, och dessutom skulle de ha lämnats helt ensamma och isolerade där de var. Den 6 juli beslöt Feige att Feige att det bästa vore att dra tillbaka hela SS-divisionen och sätta dem i ett träningsläger för att göra soldater av dem. Även i detta fall ingrep Hitler Hitler ingrep och beordrade att divisionen skulle stanna kvar vid fronten.
På morgonen den 6 juli var 169:e divisionen redo att gå till anfall över Kuolafloden och mot Salla från öster. De hade samlat fem bataljoner i en regementsstridsgrupp med stöd av två pansarkompanier. De anföll längs floden väster om vägen Salla-Korya-vägen med de fem bataljonerna och pansarbilarna, och hade även två bataljoner på den östra sidan av vägen och två bataljoner i reserv. Man hoppades kunna svänga söderut bakom Salla till den östra sluttningen av Sallaberget och på så sätt omringa ryssarna. Med stöd av artilleri och Stuka-plan gjorde de snabba framsteg mot en envis fiende som slog tillbaka. De slog ut 16 sovjetiska stridsvagnar, men förlorade de flesta av sina egna stridsvagnar, på mindre än en timme, bara femhundra meter från Salla. Divisionen hade nu satt in alla sina reserver och kunde inte kämpa sig fram till målet, som var linjen söderut mot Sallaberget Sallaberget. Efter fem timmars strid nådde högra regementet Salla, men de kastades tillbaka av starka ryska styrkor. De tyska soldaterna började fly och måste stoppas av regementschefen och beordras tillbaka till fronten.
Under natten blev det tyska läget osäkert eftersom det kom rapporter om att ryssarna ryckte fram med stridsvagnar i en kolonn från Kayrala Kayrala. De tyska styrkorna anföll igen vid 15-tiden den 7 juli, och anfallet var mer framgångsrikt än det föregående, och de vann lite mark. Anledningen till detta var att sovjeterna redan var på reträtt till Lampela Lampela. På morgonen dagen därpå ryckte tyskarna in i Salla och möttes endast av spridda eftertrupper från Röda armén. De lyckades erövra ett antal kanoner som tillhörde 122. gevärsdivisionen, och dessutom slog de ut nästan 50 sovjetiska stridsvagnar under striderna. Problemet var att i stort sett hela 122. pansardivisionen hade kommit undan, och Falkenhorst var rasande. Han gjorde klart att han inte alls var imponerad av infanteridivisionens prestation 169. infanteridivisionen eller någon av de andra. Han tillade ironiskt att "han borde ha lyckats erövra Salla med ett gäng SS-rekryter", vilket var en tydlig anspelning på hur usla dessa soldater var och hur dåliga han tyckte att de andra tyska soldaterna var.
SS-avdelningen fick i uppdrag att förfölja de sovjetiska infanteristerna som retirerade från Salla i riktning mot Lampela. 169. sS-infanteridivisionen var tvungen att omedelbart förflytta sig österut för att förhindra att sovjeterna upprättade nya försvarslinjer vid Kayrala och Mikkola, där Kuola- och Apasjöarna låg som en 1,5 mil lång kust tvärs över vägen. Samtidigt som anfallet inleddes österut fick XXXVI kåren XXXVI kåren att den måste avstå från sin motoriserade kulsprutebataljon i reserv och skicka den norrut för att stödja Dietls Gebirgskorps Norwegens anfall på Litsafronten. Den finska 6:e infanteridivisionen var på väg att anfalla norrut längs Apasjön, men hade tvingats lämna kvar sitt artilleri på grund av den ogenomträngliga skog de ryckte fram genom. Tidigt på morgonen den 9 juli lyckades en bataljon från 169. infanteridivisionen nästan hela vägen till Kayrala, där de stoppades av en kraftig artilleribombardemang. Natten därpå lyckades ett regemente från den finska divisionen skära av vägen och järnvägen på sjöns östra sida, men fick en kraftig motattack från två håll och tvingades retirera söderut.
Dödläge vid fronten vid Kayrala
En bataljon från 169:e divisionen anföll Kayrala i fronten medan en annan bataljon anföll Mikkola. Båda attackerna misslyckades och det stod klart för Feige att ryssarna var väl förskansade i nya försvarsställningar. Den sovjetiska 104. sovjetiska gevärsdivisionen, som ännu inte varit i strid, höll ställningarna medan den 122. divisionen höll på att återhämta sig och omgruppera sig efter tillbakadragandet från Salla, öster om Salla, på den östra sidan av sjön. Den sovjetiska XLII:e kåren, som låg i Kandalaksja, tog nu befälet över fronten och placerade 1:a stridsvagnsdivisionen väster om Allakurtti. Denna division var densamma som hade förlorat många stridsvagnar vid Salla, men som nu började återhämta sig.
General Feige förväntade sig ett betydligt starkare motstånd här än vid Salla, och med endast två operativa divisioner var han tvungen att begränsa kniptångsmanövern. Huvudvikten i anfallet lades på infanteridivisionen 169. infanteridivisionen, som skulle skicka ett regemente längs vägen Salla-Korya-vägen till en punkt nordost om sjöarna, så att de kunde anfalla in i fiendens högra flank. Två bataljoner skulle rycka fram längs norra änden av Kuola-sjön medan en bataljon skulle simulera en attack framför mot Kayrala och Mikkola för att dra bort uppmärksamheten från flankerna. Den finska 6:e infanteridivisionen, som saknade artilleri, skulle rycka fram söderifrån, öster om Apa-sjön. Det var 169. infanteridivisionen som skulle ge dem artilleristöd.
Det tog lång tid att få det regemente som skulle anfalla från nordost i position. De avancerade längs Salla-Korya-vägen så att de kunde ta sig bakom de sovjetiska linjerna cirka tolv kilometer norr om Kuola-sjön. De var sedan tvungna att arbeta sig söderut genom tät skog och mycket kuperad bergsterräng och sedan anfalla de sovjetiska ställningarna som låg 90 grader mot sjön i öster. De var tvungna att erövra dessa ställningar så att de kunde rulla upp de sovjetiska ställningarna som vette mot sjön från norr. Regementet började stöta på spritt motstånd så snart de började avancera söderut från vägen.
Vid högkvarteret för Arméoberkommando Norwegen började en viss otålighet växa fram. Fegisarna fick ständigt frågor om varför det gick så långsamt och vad de gjorde i de djupa finska skogarna. De ville att de tyska och finska divisionerna, inklusive det nyligen överförda 324:e infanteriregementet från 163. infanteridivisionen, skulle göra en djup inringning av de sovjetiska styrkorna öster om Nurmifloden, så att de kunde förgöras i ett enda stort slag. Feige och hans stab rapporterade att de inte hade styrkorna för detta. Istället fick staben för Istället lade XXXVI kårens stab fram ett förslag om att skicka ett regemente tillsammans med två bataljoner från 324:e regementet till den norra flanken och förlänga flanken längs norra sidan av Nurmifloden.
De tyska soldaternas första uppgift var att hugga sig fram genom den täta skogen och ta sig över myrar och klipphällar för de båda regementena på den västra sidan. Den 16 juli kom von Falkenhorst för en inspektion och ville veta varför det tog så lång tid. Chefen för operationsavdelningen vid Feige förklarade att det fanns en betydande skillnad mellan de tyska, finska och sovjetiska soldaterna. De tyska infanteristerna trodde att han bara var utbildad för att strida i terräng som han kände till och som var mycket mer öppen än vad de stötte på här. Sovjeterna och finnarna var bekanta med terrängen och de var extremt bra på att strida och klara av terrängen. Falkenhorst blev sarkastisk och sa att han "var tvungen att informera Führern om att XXXVI:e kåren inte kunde anfalla eftersom de helt enkelt var degenererade...". Hans otålighet var inte helt obefogad, eftersom Röda armén de senaste dagarna hade landat så många som tolv sovjetiska fraktflygplan som hade landat i Kandalaksja med förstärkningar som nu skickades till fronten vid Allakurtti och Kayrala med lastbilar.  Luftwaffe hade bara lyckats stoppa en av dessa konvojer, och det var en tom sådan på väg tillbaka från fronten. Dessa nya styrkor räckte inte till för att fylla en hel division, men tillräckligt för att 122. skyttedivisionen tillbaka till full styrka.
Den sovjetiska armén blev omedelbart mer aktiv när förstärkningarna anlände och anföll det tyska regementet på den norra flanken och den finska 6. divisionen i söder. Staben för Falkenhorsts stab ansåg att de måste anfalla så snabbt som möjligt, medan Feiges stab tvekade. Feige var smärtsamt medveten om att Röda armén var i numerärt underläge, och de fruktade också de tunga sovjetiska stridsvagnarna som de inte hade några effektiva vapen mot. Den 21 juli rapporterade befälhavaren för 169. infanteridivisionen att hans två flankerande regementen endast skulle kunna genomföra de två första faserna av sitt uppdrag. Detta innebar att de lyckades avancera till den norra änden av Norra änden av Kuola-sjön och erövra de sovjetiska flankpositionerna, den tredje - attacken mot KayralaAllakurtti-vägen - hade de inte styrkor för.
Den 23 juli kom von Falkenhorst själv ut för att titta på infanteridivisionens flank 169. infanteridivisionens flank. Han gav divisionschefen en muntlig lektion och sin bedömning av situationen: "fienden - som består av två till tre regementen - har misshandlat efter striderna vid Salla - som har varit tvungna att omgruppera och ta in förstärkningar på grund av summel från 169:e divisionen. Terrängen består av några kullar där alla förnödenheter måste transporteras; vägarna - är motorvägar jämfört med vad de har i norr med bergsjägarna på Litsafronten; divisionsstaben är för nära soldaterna." Senare under dagen gav han Feige en rapport; "soldaterna som ska bygga vägarna ligger och solar, de pratar bara om ställningskrigföring, och om detta inte ändrades måste han be OKW om en mycket mer energisk befälhavare och att nu var tålamodet slut och handling behövdes". Feige fick order om att komma med en starttid för nästa anfall dagen därpå, vilket han gjorde och kunde rapportera att det skulle inledas kl. 23.00 den 26 juli.
Anfallet genomfördes som planerat och understöddes även av Stuka-plan, som i sista minuten hade beordrats att understödja anfallet. Hitler hade personligen ingripit och omdirigerat Stuka-eskadronen från Dietls front och söderut till Feiges.
På 169:e divisionens vänstra flank möttes de två tyska regementena av en sovjetisk motattack precis när de skulle sätta igång. Det ena regementet blev helt nedkämpat, medan det andra nådde en och en halv kilometer in i de ryska linjerna. Den finska 6. divisionen anföll samtidigt och lyckades vinna lite mark, men kastades tillbaka av en motattack. På eftermiddagen den 27:e rapporterade Feige att situationen var svår och att han inte skulle kunna bryta igenom de sovjetiska ställningarna. Buschenhagen gjorde klart att anfallet måste fortsätta eftersom Hitler hade gett order om att Murmansklinjen skulle brytas på minst ett ställe. Sent på eftermiddagen den 27:e sattes två extra bataljoner in på den norra flanken.
Följande kväll, den 28:e, avstannade anfallet helt och hållet, och Arméns överkommando i Norge beordrade 169:e divisionen att fortsätta anfallet för att hindra Röda armén från att flytta sina styrkor söderut mot den finska III kårens sektor eller norrut mot den norra flanken III kårens sektor eller norrut mot Dietls front. Von Falkenhorsts stab rapporterade till OKW att anfallet hade gått i stå och att de inte kunde fortsätta utan ytterligare förstärkningar - minst en division. Den 30 juli gav Hitler ordern Hitler beordrade att anfallen skulle stoppas.
Inom en månad hade XXXVI kåren avancerat drygt tre kilometer och förlorat 5.500 man. 169. infanteridivisionen hade förlorat 3296 man och hade nu en styrka på 9782 soldater.
Den finska III kårens operationer i juli och augusti 1941
Den 31 juli utfärdar Hitler Hitler utfärdar en ny Führerorder som beordrar Arméoberkommando Norwegen att koncentrera huvuddelen av sin attack österut i den finska III kårens sektor och ta Loukhi och bryta Murmanskjärnvägen här. XXXVI kåren skulle endast behålla tillräckligt med soldater i sin sektor för att kunna försvara det område som hittills hade intagits. Detta var något som von Falkenhorst hade redan sett att detta skulle bli nödvändigt, och den 19 juli hade han därför flyttat ett av SS-regementena tillsammans med en artilleribataljon till SS-division "Nord", söderut till den finska fronten. Den 29 och 30 juli skickade han dessutom ytterligare en artilleribataljon och en infanteribataljon från "Nord".
Hitler var inte imponerad av styrkornas insatser i mellersta Finland, och han tillade i ordern att om även detta anfall misslyckades skulle så mycket som möjligt av styrkorna så snart som möjligt flyttas till den finska Karelska armén. Egentligen hade han för avsikt att öka stödet för Mannerheims anfall runt Ladoga, men var tvungen att göra ett sista försök att nå Murmansklinjen Murmansklinjen. Hitler gick med på att flytta 324:e infanteriregementet, som hade fått i uppdrag att stödja 163. infanteridivisionen, tillbaka till Mannerheim, men Feige insisterade på att de skulle få behålla regementet tills vidare.
De finska III kåren hade inlett sin verksamhet den 1 juli. Den hade delat in sin division i två grupper, F och J. Grupp J gick över östgränsen vid Kuusamo i riktning mot Kestenga-Loukhi och grupp F gick över gränsen öster om Suomussalmi i riktning mot Ukhta-Kem. Det tredje regementet, som kåren hade i reserv, sattes in tillsammans med Grupp F för att förstärka anfallet mot Voynitsa, cirka två mil in på sovjetiskt territorium. På andra sidan gränsen var det den sovjetiska 54:e gevärsdivisionen som höll ställningarna. 54. divisionen hade delat upp styrkan i två delar och placerat hälften vid Ukhta och den andra hälften vid Kestenga.
Finländarna avancerade ganska snabbt och mötte endast svagt motstånd. Den 5 juli hade Grupp J nått Makarely, nästan fem kilometer in i Sovjetunionen, och på höger flank hade Grupp F avancerat nästan åtta kilometer österut, hela vägen till Ponga Guba. Den 10 juli, när Grupp J började närma sig Tungozero, omringade Grupp F ett sovjetiskt regemente vid Voynitsa och eliminerade det på ett par dagar. Den 19 juli hade Grupp J nått Sof´yanga, en tolv kilometer lång kanal som förbinder sjön Pya med sjön Top. Detta skulle visa sig vara ett hinder för finnarna som de inte kunde korsa utan ordentlig förberedelse. Den finske befälhavaren för grupp J var dock mycket optimistisk. Hans plan var att avancera mellan sjöarna, och om han lyckades var terrängen sådan att de inte skulle behöva oroa sig för sina flanker, vilket gjorde att de snabbt kunde avancera från Kestenga till Loukhi, där det fanns 67 kilometer bra väg att avancera på.
Den 18 juli besökte Buschenhagen Grupp J och han var full av lovord över hur den finska gruppen hade avancerat - nästan sex mil - och samtidigt byggt en väg. Finländarna hade upprepade gånger brutit igenom de sovjetiska linjerna och omringat mindre avdelningar med mottaktik. Buschenhagen övertalade därför Buschenhagen övertalade Falkenhorst att överföra SS-bataljonerna till grupp J från grupp F, så att de kunde omgruppera här. Den finske kårchefen, generalmajor Siilasvuo, gav då order om att de två bataljonerna skulle flyttas norrut till grupp J.
Medan grupp J förberedde sig för att korsa kanalen fortsatte grupp F sin attack mot Ukhta. Efter att ha desarmerat flera små fickor öster om Voynitsa nådde Grupp F Korpijärvi den 23 juli. Härifrån avancerade de i två kolonner, den ena längs norra sidan av sjön Sredneye Kuyto och den andra längs vägen Korpijärvi-Ukhta till sjön Yeldanka cirka tjugo kilometer nordväst om Ukhtakilometer nordväst om Ukhta.
Den 30 juli inledde Grupp J sin attack över Sof´yanga och skickade en bataljon med båt över till västra sidan av Topsjön för att lägga sig i bakhåll för ryssarna. Samma dag Beslutade Arméoberkommando Norwegen att överlämna tillräckligt med styrkor till finnarna. Grupp J tilldelades som sagt SS-avdelningarna, och de placerades som flankförsvar i norr, mellan sjöarna och gränsen. Under tre dagar bröt Grupp J igenom de sovjetiska ställningarna vid Sof´yanga och nådde Kestenga natten till den 7 augusti. Röda armén satte in vad som tros vara dess sista reserv - 500 straffångar och 600 soldater från stabsvakter från arméns högkvarter, samt en ersättningsstyrka 14. arméns högkvarter, förutom en ersättningsbataljon från Murmansk.
Den 11 augusti hade grupp J nått fram till ett dike mellan de två sjöarna Yelovoye och Lebedevo, cirka tre mil sydväst om Loukhi. Här stoppades finnarna av en kraftfull motattack. Aktiviteten på den sovjetiska sidan hade ökat de senaste dagarna, och det som hände var att de första enheterna ur 88:e gevärsdivisionen från Archangelsk nådde fronten mot finnarna. Som en följd av detta ökade motståndet kraftigt för Grupp J.
I söder hade Grupp F stannat vid floden Kis Kis längs vägen Korpijärvi-Ukhta och försökte nu en djup inringning norrifrån som också mötte starkt motstånd, och den södra armen av inringningen avancerade längs södra sidan av sjön Sredneye Kuyto och nådde Enonsuu som låg precis på andra sidan Ukhta. Den 2 augusti kunde Grupp F skicka ut patruller så långt som till Lu 'Salma. Den 19 augusti, efter en vecka av mindre testattacker mot de sovjetiska ställningarna, beordrade Arméns överkommando i Norge att Grupp F:s operation skulle avbrytas och en bataljon skickas till Grupp J för att förstärka anfallet mot Loukhi.
I Grupp J:s sektor började de sovjetiska ställningarna visa tecken på svaghet, men det tog lång tid innan de finska och tyska SS-soldater som skickats för att förstärka dem anlände. Under den sista veckan i augusti lyckades de omringa ett sovjetiskt regemente söder om järnvägen, men de kunde inte besegra dem. Det sovjetiska regementet kämpade hårt och höll ihop när de rörde sig norrut över järnvägslinjen. De tyska SS-styrkorna och finländarna kunde inte stoppa dem. Den 25 augusti informerade general Siilasvuo Arméoberkommando Norwegen att hans styrkor var utmattade och att han behövde minst en ny finsk division som var van vid skogskrigföring för att inta Loukhi.
Fyra dagar senare hade von Falkenhorst och Buschenhagen ett möte med den finske generalen i Kuusamo. Siilasvuo rapporterade att Gruppe J satt fast och att hans sex finska och tre SS-bataljoner stod inför minst 13 ryska bataljoner. Han förklarade också att två av SS-bataljonerna bara bestod av totalt 280 man. Om Röda armén anföll nu fanns det en överhängande risk för att de skulle kunna besegra hela grupp J och återta Kestenga. Siilasvuo ansåg också att grupp F:s anfall borde fortsätta. Falkenhorst höll med och beslutade därför att Grupp J skulle gå på defensiven, medan Grupp F skulle anfalla vidare mot Ukhta. Grupp J skulle då få en motoriserad kulsprutebataljon och resten av SS-divisionen, vilket gjorde att de kunde hålla sina positioner. Dessutom, så snart som situationen i XXXVI kåren tillät det, skulle ett regemente från den finska divisionen 6. divisionen skulle skickas till grupp J så att de kunde återuppta anfallet mot Loukhi.
Inringningen vid  kayrala-Mikkola
Den 3 augusti beordrade XXXVI kåren sina divisioner att genomföra anfall som skulle hålla de sovjetiska styrkorna fastlåsta i sina positioner så att de skulle kunna gå till anfall när förstärkningar anlände. Strax därefter fick de en ny order om att den finska 6:e divisionen skulle anfalla från söder och tyskarna från norr, och att ingen skulle förvänta sig förstärkningar inom den närmaste framtiden. XXXVI kåren fortsatte sin framryckning Arméoberkommando Norwegen för att få förstärkningar. Feige trodde att om han inte fick tillräckligt med soldater skulle de inte kunna bryta Murmansklinjen och ta Kandalaksja, och på så sätt skulle Dietl inte kunna Dietl skulle inte kunna hålla Murmansk om han intog staden. Han var övertygad om att om finnarna kunde erövra Loukhi skulle ryssarna fortfarande ha den isfria hamnen i Archangelsk och en intakt järnväg norrut till Murmansk Murmansk, vilket i sin tur gjorde situationen för Dietls situation hopplös. Han trodde att han var tvungen att få styrkor för att ta och hålla Kandalaksja. Von Falkenhorst ansåg att finnarnas anfall mot Loukhi fortfarande var det viktigaste, men han pressade också Feige för att få honom att fortsätta sina attacker. Vid denna tidpunkt Var Falkenhorst också orolig för att Dietl skulle göra ett genombrott på Litsafronten, och därför hade två regementen som Feige hade hoppats på att få och som han trodde sig ha blivit lovad, istället skickades norrut till Dietl Dietl.
Den tyska underrättelsetjänsten hade upptäckt att den 1:a sovjetiska pansardivisionen hade dragits tillbaka och ville därför att XXXVI kåren skulle återuppta sina attacker i form av en djup inringningsmanöver fram till vägen och järnvägen väster om Allakurtti.
Istället beslutade Feige att de skulle ta Nurmisjön och Nurmiberget ungefär halvvägs mellan Kayrala och Allakurtti. XXXVI kåren lade därför alla ägg i samma korg och lät den finska 6:e divisionen inta berget Nurmi. 169. infanteridivisionen skulle rensas från alla enheter som inte var absolut nödvändiga så att de kunde överföras och hålla de positioner som divisionen nu intog 6. divisionen nu ockuperar. De skulle också bilda en kårreserv i form av ett tyskt regemente, utöver ett finskt regemente som redan var i reserv. Anfallsstyrkan i norr skulle nu bestå av två bataljoner samt sex kompanier med SS-soldater och pionjärer. Anfallsgruppen skulle korsa Nurmifloden på baksidan av 169:e divisionens vänstra flank och avancera mot sydost i riktning mot Nurmisjön Nurmisjön. Den finska 6. divisionen skulle samlas med ett regemente i täten och två i reserv i riktning mot berget Nurmi, där de skulle blockera vägen och järnvägen. Ett regemente skulle också anfalla österut mot Vuorijärvi för att säkra flanken, och sedan röra sig norrut längs vägen till Allakurtti Allakurtti.
Omgrupperingen orsakade stora problem och en ny väg måste byggas från Lampela till Apa-sjön. Den blev klar den 14 augusti. Vägen användes för att flytta det finska artilleriet till 6. divisionen framåt i divisionens område. Under tiden måste 169:e divisionen flytta sina trupper från Salla och in i Finland och skickas söderut till divisionens positioner 6. divisionens positioner.
De sovjetiska styrkorna insåg förmodligen inte att detta hände, eftersom de låg helt stilla på den södra fronten och endast gjorde mindre attacker på den norra flanken.
Samtidigt som detta skedde försämrades den redan dåliga relationen mellan Falkenhorst och Feige på väg att bli ännu värre. Falkenhorst misstänker Feige för att överdriva behovet av förstärkningar. Falkenhorst trodde att Feiges påståenden om de stora sovjetiska förstärkningarna var en överdrift, och att styrkorna var ganska lika.
Den 19 augusti, i dimma och regn, gick den finska 6. divisionen till anfall. Huvudstyrkan mötte litet motstånd och nådde Lehtokangas sent på eftermiddagen. På flankerna kämpade dock det tyska regementet på vänster flank och kunde inte ta sig ur sina utgångslägen. Det finska regementet på höger flank stannade nästan upp på grund av motståndet. Märkligt nog gick Röda armén inte till motangrepp. Överraskningsmomentet hade uppnåtts och finländarna lyckades avancera och skära av vägen och järnvägen mellan Nurmisjön och Nurmi-berget följande dag. XXXVI kåren flyttade sedan ett av sina reservregementen över till divisionen 6. divisionen så att de kunde sätta in dem där de ansåg att det behövdes. Den 22:a hade finnarna upprättat en försvarslinje med fem bataljoner över vägen och järnvägen och därmed blockerat vägen för de sovjetiska divisionerna som låg väster om ställningarna. Det hade därför blivit nödvändigt att så snabbt som möjligt sluta ringen runt den sovjetiska styrkan. På den norra sidan av inringningen kämpade styrkorna för att ta sig igenom och 169:e divisionen var tvungen att skicka två bataljoner infanterister och en artilleribataljon för att stänga luckanalion för att stänga fickan.
Ryssarna rapporterade nu på radio att de var helt omringade. Ryssarna lyckades dock fly i stora grupper längs en väg som de tyska och finska styrkorna inte kände till och som löpte längs norra sidan av Nurmisjön Nurmisjön. Vägen nådde inte fram till inringningens norra arm förrän den 25 augusti. Den 24 augusti intog det finska regementet på den högra flanken Vuorijärvi. För att kunna besegra de ryska styrkorna i inringningen sattes nu störtbombare från Luftwaffe in.
Inne i inringningen rådde fullständigt kaos, men de flesta sovjetiska soldaterna lyckades fly längs vägen norrut. Den norra armen hade tagit för lång tid. Ryssarna var tvungna att lämna kvar det mesta av sin tunga utrustning, men soldaterna lyckades fly.
Till Verman-linjen
Medan de sovjetiska soldaterna lyckades komma undan gjorde XXXVI kåren allt den kunde för att täppa till luckan i inringningen. De skickade tre SS-bataljoner till den finska 6. divisionen och beordrade dem att förfölja de flyende sovjetiska soldaterna i riktning mot Allakurtti. Vid dagens slut befann sig de tyska och finska huvudstyrkorna endast 6,7 kilometer från Allakurtti, men ryssarna hade fallit tillbaka till väl förberedda positioner och höll ett brohuvud i stadens västra utkant. Striderna var hårda och pågick fram till den 30 augusti, då ryssarna drog sig tillbaka. Dagen därpå hittade ett av regementena i 169:e divisionen en enkel träbro över floden - ryssarna hade förbisett den. De tyska soldaterna rusade över och anföll in i staden. Ryssarna kämpade hårt i en dag innan de plötsligt drog sig tillbaka och lämnade den tio kilometer långa vägen till floden Voyta öppen. När tyskarna och finländarna avancerade mot floden drog Armoberkommando Arméoberkommando Norwegen de två sista bataljonerna från 7:e SS-regementet och skickade dem till den finska III:e kåren III kåren. Dessutom skickade de en bataljon från 9:e SS-regementet, som hade befunnit sig vid Kayrala, tillbaka till Dietl i norr. Med denna reducerade styrka avancerade resten av XXXVI kåren fram mot floden Voyta. Väl framme vid floden nådde de den gamla gränsen mellan Finland och Sovjetunionen. Här hade Röda armén bra ställningar, de gamla gränsbefästningarna, med ett motoriserat regemente från 1:a stridsvagnsdivisionen och rester av 104. och 122. gevärsdivisionen. Det motoriserade regementet hade undkommit inringningen vid Kayrala och hade därför hela sin styrka intakt. den 15 september anlände 8.000 man från Kandalaksja för att förstärka försvaret. Dessa var huvudsakligen straffångar och kriminella. De tyska styrkorna i 169:e divisionen var utplacerade på norra sidan av floden och de finska i 6. divisionen på den södra sidan.
Den 6 september anföll tyskarna och finländarna över floden med fyra regementen, samtidigt som ett regemente omringade staden på fästningslinjens norra flank mot kulle 366, sydväst om norra Vermansjön Vermanska sjön. Anfallet hejdades brutalt med undantag för 169:e divisionens högra flank, där ett regemente lyckades upprätta ett litet brohuvud söder om vägen. Förbifarten på norra sidan avancerade snabbt, men då upptäckte de att Hill 366 var kraftigt befäst, något de inte hade upptäckt tidigare, och stoppades. Hela regementet var nu instängt flera kilometer bakom fiendens linjer. Situationen här började bli hopplös och regementschefen bad om artilleri- och bombunderstöd utan att få något. Nästa dag började det regna kraftigt och anfallet gick i stå. XXXVI kåren snappade upp ett meddelande från NKVD till de styrkor som höll staden, där de beordrades att inte ge upp under några omständigheter - även om de var omringade. Feige insåg nu att striden skulle bli hård, och han beslöt därför att koncentrera alla sina ansträngningar på anfallet i norr. Här hade regementet lyckats kämpa sig igenom och erövra höjd 366 den 7 september. De rapporterade också felaktigt att de hade intagit nästa kulle - kulle 386, men det var inte sant. Regementschefen fortsatte att be om stöd och XXXVI:s kårhögkvarter beordrade XXXVI kårens högkvarter beordrade ett regemente finnar framåt för att täcka tyskarnas flank vid kulle 366. När det gäller Luftwaffe fanns det bara tre Stukas i Rovaniemi, resten fanns i Dietls sektor.
Striden om kulle 386 pågick i två dagar, men kullen erövrades den 10 september. Feige gav nu order om att ett regemente skulle förflytta sig söderut till vägen och sedan österut till Vermanfloden. Ett annat regemente skulle sedan vända västerut förbi berget Lysaya och anfalla befästningarna vid Voyta bakifrån. Det sista regementet tvekade länge innan de reagerade, och inte förrän Feige själv kallade på regementschefen satte de igång attacken. Den 11:e fick infanteridivisionen 169. infanteridivisionen en bataljon över Voyta vid vägen, och efter ytterligare en dag anslöt denna bataljon till regementet som kom österifrån. Med vägen öppen kunde artilleri och pansarfordon avancera till floden Vermanfloden. Söder om vägen höll de sovjetiska styrkorna envist stånd mot de finska anfallen, och det tog mycket lång tid att rensa upp i ställningarna. Den 15 september gjordes plötsligt en häftig motattack på kulle 366, men den misslyckades.
XXXVI:s kår stod nu framför Vermanlinjen - en stark försvarslinje längs floden Vermanfloden, som i söder var förankrad vid Tolvandsjön och i norr vid Verkhneye Verman-sjön i norr. Dessutom höll Sovjet fortfarande ett brohuvud runt vägen och järnvägen. I försvarslinjen var både 104. och 122. gevärsdivisionen omgruppera. Under de kommande två veckorna anlände 5.000 förstärkningar och divisionerna hade nu en styrka på cirka 80 procent. Mellan Vermanlinjen och Kandalaksja hade sovjeterna sedan juni använt flera tusen slavarbetare, mestadels kvinnor, för att bygga minst tre solida försvarslinjer.
Den 13 september presenterade staben för Den 13 september informerades XXXVI kårens stab om att situationen på Litza-fronten var hopplös och att Arméoberkommando Norwegen hellre skulle flytta huvuddelen av anfallet till fronten framför XXXVI kårens front. Detta mottogs med stor skepsis av Feiges stab, och han rapporterade att hans kår var på väg att bli helt utmattad. Han hade förlorat 9.463 man sedan fälttåget inleddes och hela 2.549 av dem efter den 1 september. 169. divisionen var i så dåligt skick att de inte längre skulle kunna försvara sina egna positioner. Feige rapporterade att de inte kunde förlita sig på att hans kår skulle klara uppgiften att inta Kandalaksja på egen hand, utan att han behövde stora förstärkningar. Han rapporterade också att initiativet hade gått förlorat - att han skulle ha kunnat ta Kandalaksja - om han hade fått de styrkor han begärde efter inringningen vid Kayrala. Han hade begärt två regementen från 163:e divisionen, men Falkenhorst hade inte ens svarat honom på den frågan.
Det var vid denna tidpunkt som Buschenhagen hade föreslagit att 6:e bergsdivisionen skulle sättas in tillsammans med XXXVI kåren, men Hitler hade vägrat och ville hellre sätta in dem med Dietl i stället. Vi vet nu att denna division mestadels transporterades upp och ner längs den norska kusten och inte bidrog till striderna överhuvudtaget.
Feige var bitter, och han insåg nu att vintern i Lappland närmade sig och han såg få möjligheter att inta Kandalaksja på vintern.
Fem dagar senare, den 22 september, utfärdades förarorder nr 36 Feige fick order om att återuppta anfallen mot Kandalaksja i mitten av oktober. Samtidigt beordrades Mannerheim att 163. infanteridivision som skulle överlämnas till Feige. Alla operationer av den finska III kåren skulle avbrytas och styrkorna överföras till Feiges kår. Den 5 oktober meddelades att 163:e divisionen inte skulle vara redo att överföras förrän i november, vilket innebar att Arméoberkommando Norwegen ställde in alla operationer för XXXVI kåren och beslutade istället att överföra alla styrkor till den finska III kårens sektor för att förnya anfallet här.
Den 8 oktober kom order från OKW om att alla operationer skulle avbrytas Arméoberkommando Norwegen hade i Finland skulle avbrytas. Anledningen till detta förklarade Jodl för Anledningen till detta, förklarade Jodl för Falkenhorst, var att det nu verkade som om Sovjetunionen skulle kollapsa helt och hållet inom kort och att det därför inte fanns något behov av nya anfall på fronterna i Finland. Ett par dagar senare kom Führerns order nr 37, som bekräftade vad Jodl hade sagt. Falkenhorst beordrades nu att falkenhorst beordrades nu att organisera sina styrkor på ett sådant sätt att han skyddade nickelgruvorna Fiskerhalsen och förberedde sig för att inta Murmansk när våren kom. Den finska III kåren skulle nu förflyttas till Mannerheim och delta i striderna kring Ladogasjön.
Finska III:e kårens sista operationer III:e kårens sista operationer
Under första hälften av september började III kårens ställning började försvagas. Grupp F hade inlett nya anfall, men stoppats av den nyanlända 88:e gevärsdivisionen i Ukhta-området. Grupp J tillsammans med SS-division "Nord" var under konstant press från 88:e gevärsdivisionen. Denna division förstärktes med brigad Grivnin (ett regemente från 54:e gevärsdivisionen och specialregementet "Murmansk") Grupp F och SS var tvungna att överge sina positioner söder om sjön Yelovoye och flytta tillbaka till positioner vid Kestenga. Den 9 september blev situationen för finländarna och tyskarna så prekär att Arméoberkommando Norwegen bad om ett extra finskt regemente som stöd. General Erfurth ville inte skicka denna begäran till Mannerheim eftersom han trodde att det inte skulle vara möjligt.
Den 12:e upprättades en reserv för III kåren, bestående av en SS-spaningsbataljon från XXXVI kåren, samt en XXXVI kåren, ett antal stabssoldater och det 14:e finska regementet från Pechenga. Efter ytterligare uppståndelse gjordes en begäran om hjälp till Mannerheim, som lovade att skicka 2.800 man som stöd.
När de sista resterna av SS Division Nord överfördes till III Finska kåren i början av september krävde Falkenhorst Falkenhorst krävde att divisionen skulle placeras i en sektor under hans befäl. Siilasvuo föredrog att behålla SS-divisionen under Gruppe J:s befäl och protesterade, men Falkenhorst kunde inte acceptera att en finsk överste förde befälet över en tysk division. Siilasvuo hade tilldelat SS den lugnaste sektorn i området, men det skulle visa sig upprepade gånger att SS inte kunde stå emot de sovjetiska anfallen och ständigt behövde hjälp från finnarna.
Efter ett besök hos Hitler fick Falkenhorst Efter ett besök hos Hitler fick Falkenhorst nya instruktioner - senare utfärdade i Führerorder nr 36 - om att stoppa alla operationer i Grupp F:s attack mot Ukhta och låta Grupp J och SS gå på defensiven. Mot slutet av månaden - efter att de sovjetiska attackerna hade avtagit - bad Grupp J att få fortsätta sina attacker för att inta Loukhi. Samtidigt hade de tagit några ryska krigsfångar, som rapporterade att de sovjetiska soldaternas moral var mycket låg och deras stridsförmåga mycket dålig. III kåren begärde därför förstärkningar så att de skulle kunna utnyttja situationen och anfalla i riktning mot Loukhi. Det faktum att det plötsligt fanns en möjlighet till en ny attack i denna sektor föranledde Arméoberkommando Norwegen att omfördela styrkor till den finska kåren. De skickade ett regemente från den finska 6. divisionen, Schützenverband Oslo, 9:e SS-regementet från Dietls kår, ett artilleriregemente och resterna av det finska 14:e regementet. Falkenhorsts stab beordrade ett anfall den 6 oktober, som måste ställas in två dagar senare, med 9:e SS-regementet och 14:e finska regementet kvar i III kårens område III kårens område.
Precis som Hitler ställt in alla operationer i III kårens sektor förändrades situationen på kårens västra flank från god till mycket frestande. Brigad Grivnin hade flyttat sig bort från fronten och längre norrut till där XXXVI kåren var belägen. De övriga sovjetiska styrkorna runt III kåren hade också till stor del förflyttat sig söderut. Endast ett fåtal styrkor återstod. Den 11 oktober möttes de båda sidorna Falkenhorst och Siilasvuo var överens om att de måste dra nytta av situationen. I bakgrunden spökade Hitlers order om att upphöra med alla fientligheter, men situationen var så uppenbart frestande att de inte kunde missa ett sådant tillfälle. Falkenhorst betonade att det måste vara en attack som skulle förbättra Gruppe J:s och SS "Nords" positioner. Tolv dagar senare rapporterade Siilasvuo att anfallet - som han såg det - skulle bli en fullständig framgång. Falkenhorst frågade sedan om det fanns någon chans att de skulle kunna ta Loukhi, vilket Siilasvuo svarade positivt på. Vid det här laget hade Arméoberkommando Norwegen redan omdirigerat 9:e SS-regementet till Kuusamo och ett Nebelwerfer-batteri från XXXVI kåren och en infanteribataljon till III kåren.
Huvudmålet för III kåren var nu linjen mellan sjön Yelovoye och sjön Verkhneye. SS-divisionen skulle binda de sovjetiska styrkorna mellan vägen och järnvägen, och Grupp F (tre finska regementen och 9:e SS-regementet) skulle bryta igenom linjerna längs järnvägen norrut för att omringa de sovjetiska styrkorna framför SS-divisionen. I söder skulle en fristående grupp bestående av två bataljoner anfalla ryssarnas vänstra flank i riktning mot Verkhneye-sjön. Anfallet inleddes den 30 oktober och på två dagar omringade de det sovjetiska regementet mittemot SS-divisionen. Den 3 november rapporterade III kåren att de hade för avsikt att avancera mot Lebedevosjön, men inom ett par dagar ändrade sig Siilasvuo och bestämde sig för att eliminera det sovjetiska regementet i sin ficka innan de fortsatte.
Den 9 november nådde ett telegram från OKW staben för Arméns överkommando i Norge. Telegrammet var i hårda ordalag och man ville snarast veta vad som hände i III kårens sektor. Falkenhorst beskrev sedan att situationen hade gett en möjlighet att inta Loukhi. OKW betonade att det var kristallklart i Driver's Order No. 37 att alla operationer längs denna front skulle avbrytas. Falkenhorst svarade att de nu nästan hade förstört två av regementena i 88:e gevärsdivisionen och att de nu var på väg att erövra den smala passagen mellan Lebedevosjön och Jelovojasjön, och att detta kunde användas som en språngbräda för ytterligare operationer mot Loukhi.
General Erfurth informerade samma dag att Mannerheim ville att III kåren skulle III kåren skulle gå på defensiven för att kunna genomföra en större omorganisation av hela den finska armén.  Mannerheim rapporterade också att det var brådskande, men att Arméoberkommando Norwegen bestämde tidpunkten. Efter ett möte i Helsingfors den 15 november stod det klart att Mannerheim ville ha kontroll över sina styrkor så snart som möjligt och att Himmler hade meddelat att hans SS-styrkor så snart som möjligt skulle skickas tillbaka till Tyskland för att förstärka andra SS-förband. De enades om att detta måste ske senast den 1 december. Under tiden, den 7 november, hade Röda armén flyttat Polarnoye-divisionen, tillsammans med resterna av 186:e gevärsdivisionen, söderut till III kårens front III kårens front. Detta sågs inte som något större hot eftersom de två divisionerna bestod av maximalt 2.600 man.
Den 13 november III kåren besegra det omringade regementet och i sina fickor hittade de 3.000 döda ryssar utöver de 2.600 som de hade tillfångatagit.
När detta var gjort stoppade Siilasvuo sina operationer och den 16 november rapporterade han att han nu stod inför 17 sovjetiska bataljoner och att han inte hade tillräckligt med styrkor för att besegra dem. Befälhavaren för SS-"Nord" och Gruppe J höll inte med om detta och ansåg att utsikterna för en framgångsrik fortsatt attack var goda. Alla operationer avbröts därför den 18 november. Siilasvuo ansåg att de var för svaga, men det finns inte mycket som tyder på det. Han hade beordrat sina trupper att börja bygga försvar medan de redan höll på att besegra det sovjetiska regementet. Det fanns också en uppenbar oenighet mellan Siilasvuo och befälhavaren för grupp J.
Baserat på det amerikanska hotet om sanktioner trodde Falkenhorst att Falkenhorst ansåg att det skulle uppstå en kris i relationen mellan Finland och USA om Finland förstörde eller hindrade utrustning som USA hade skickat till Sovjetunionen längs Murmansklinjen Murmansklinjen. Den finske statsministern Ryti tillbakavisade detta, men finländarna ställde ändå in alla operationer i riktning mot Murmansklinjen. Tyskarna å sin sida började nu inse att det inte nödvändigtvis skulle bli lätt att vara med i en koalition.
Lapplands armé upprättas
I Führerns order nr 37 av den 7 november 1941 beordrades att Arméoberkommando Norwegen skulle dra tillbaka sitt högkvarter från finland och att en ny armé skulle upprättas i Finland under namnet Lapplands armé.
Falkenhorst fick packa sina väskor och flytta tillbaka sitt högkvarter till Oslo. Anledningen till detta var att fälttåget inte hade gått som planerat och att Arméoberkommando Norwegen, som Som Hitler såg det hade Arméoberkommando Norwegen mer än tillräckligt att göra med att försvara den norska kusten och landet. De var bättre organiserade om en ny armé skulle ta hand om krigsskådeplatsen från Barents hav och i Finland. General Eduard Dietl utsågs till arméchef för den nya armén, vilket han inte var särskilt entusiastisk över. Hitler föreställde sig att Dietl skulle kunna göra lite av samma saker som han hade gjort vid Narvik och vinna mot alla odds. Dessutom var Dietl Dietl var populär bland både finländarna och de tyska soldaterna.
Lapplands armé stannade kvar i Rovaniemi och kämpade tillsammans med finländarna mot Sovjetunionen under hela kriget fram till hösten 1944, då finländarna undertecknade ett fredsavtal med Sovjetunionen. Den norska Skijägerbataljonen var en del av denna armé. Efter fredsfördraget måste de tyska och norska styrkorna i Finland, som totalt uppgick till nästan 200.000 man, dra sig tillbaka mycket snabbt, vilket de lyckades med under Operation Nordlicht.
Dietl förde befälet över armén tills han omkom i en flygkrasch i juni 1944. Han efterträddes av general Rendulic, som förde befälet fram till januari 1945, då general Franz Böhme tog över och förde befälet under resten av kriget.

En tysk Panzer III från Panzerabteilung z.V.b. 40 på väg till fronten vid Salla.
(SA-Kuva)

Fjällräv

I norra Finland, cirka 30 kilometer norr om polcirkeln, ligger Salla - ett flackt skogsområde som i norr avgränsas av Kuolafloden. Denna flod mynnar ut i Salla, som fortsätter västerut och på västra sidan av byn vid foten av det 600 meter höga Sallaberget Berget Salla.

Finskt artilleri från 6. division på väg till fronten vid Salla Salla (SA-Kuva)

Titel

Tyska pansarfordon längs en väg som har skurits av och gjorts i ordning för att underlätta framryckningen (SA-Kuva)

Tysk skarpskytt på Sallafronten Sallafronten (SA-Kuva)

Tyskt skyttekompani anfaller under striderna vid Salla Salla (SA-Kuva)

Även på Sallafronten Sallafronten måste förnödenheter transporteras under de första dagarna. Här är tyska soldater på väg till fronten med mat (SA-Kuva)

Tysk pansarvärnskanon vid Salla (FMU)

En fransk Somus S-35 i tysk tjänst vid Sallafronten  sallafronten (SA-Kuva)

Tysk bil med 2 cm luftvärnskanon håller ett öga på transporten mot fronten (SA-Kuva)

En tysk 3,7 cm pansarvärnskanon spränger en sovjetisk stridsvagn i skogarna nära Salla Salla (FMU)

Ett franskt pansarfordon av typen H-35 i tysk tjänst. Dessa stridsvagnar användes av 211. Panzer-Abteilung (SA-Kuva)

Finskt artilleri öppnar eld (SA-Kuva)

Förnödenheter skickas över en av de otaliga sjöarna på Sallafronten Sallafronten (SA-Kuva)

En finsk pansarvärnsgrupp med en fransktillverkad pansarvärnskanon (SA-Kuva)

Finnarna använde roddbåtar som var lätta att bära genom skogarna. Ett tyst och effektivt sätt att ta sig fram (SA-Kuva)

Finsk vattenkyld geringspistol i position (SA-Kuva)

En Panzer III kör över en provisorisk bro på väg till fronten (SA-Kuva)

En dramatisk bild av en stupad sovjetisk soldat framför en av de finska bunkrarna vid Kiestinki, Louhi 1941.11.17 (SA-Kuva)

Skogsbilväg mot framsidan vid Verman-linjen (SA-Kuva)

En sovjetisk krigsfånge som tillfångatogs vid Vermanlinjen (SA-Kuva)

Finland
ansluter sig till kriget

Mobilisering i Finland

Den finska armén var nu bättre utrustad än någonsin. Tillförseln av tyskt material hade varit betydande och den 16 juni mobiliserade man 14 divisioner och tre brigader med sammanlagt 475.000 soldater. II och IV kåren, bestående av sju infanteridivisioner och en brigad, skulle erövra territorierna på Karelska näset, medan Karelska armén bestod av VI och VII kåren, med totalt sju divisioner, inklusive den tyska 163:e infanteridivisionen (minus ett regemente) och tre brigader. Dessutom var 14:e infanteridivisionen förlagd till Kanuu-området söder om Sallafronten, där den finska III:e kåren var kopplad till general Feiges 36:e kår, som skulle erövra områdena österut till Kandalaksja och Vita sjön.

Den finska ubåten Vesikko bryter havsytan efter en dykning. Bilden är tagen den 1 augusti 1941 (SA-KUVA)

Sammanlagt mobiliserades över 650.000 finländare, soldater och kvinnor, i juni 1941 Lotta Svärd (cirka 100 000 kvinnor).
Ubåtsoperationer före krigsutbrottet
Redan den 12 juni hade den finske marinchefen generalmajor Väinö Valve skickat tre av sina ubåtar till Helsingfors för att lasta torpeder och minor. Han hade personligen överlämnat ordern till ubåtsflottiljens chef Arto Kivikuru om att så snart de fått sina marschorder skulle de gå in i Finska viken och börja lägga ut minor och torpedera sovjetiska fartyg. Ubåtsbefälhavarna och ubåtsbesättningarna fick inte veta vad som väntade. Den 21 juni kallades alla ubåtsbefälhavare ombord på depåfartyget, där de fick sina order - muntligt. Om sovjetiska fartyg dök upp skulle de sänkas, och stora fartyg - som slagskepp - skulle prioriteras. Inga loggar skulle föras över dessa resor, och det skulle råda fullständig radiotystnad. De skulle bara lyssna på radion.
Minorna skulle läggas ut där det var mest sannolikt att de skulle skada den sovjetiska trafiken, och om några av minorna lagades kunde de inte spåras tillbaka till Finland, eftersom minorna var tyska. En av ubåtsbefälhavarna tog mod till sig och frågade hur det kom sig att de skulle ut på ett stridsuppdrag när det var fred med grannlandet? Han fick bryskt veta av Kivikuru att han skulle ge sig iväg - göra som han blev tillsagd och inte ställa några frågor. Han fick veta att "det finns tillräckligt många högre officerare bakom denna order!"
Ubåtarna gav sig av kl. 02.00 och dök två timmar senare. De stötte inte på några torpedmål, men lade ut sina minor där de blev anvisade. De återvände sedan till basen och sattes i karantän - utan kontakt med någon annan på basen. Isoleringen varade fram till den 26 juni, då Finland förklarade krig mot Sovjetunionen.
De finska hemliga minorna sänkte en sovjetisk ubåt och skadade ett litauiskt lastfartyg, passagerarfartyget Vjateslav Molotov och ett sovjetiskt jaktplan.
Under krigets första vecka efter den 22 juni 1941 fortsatte striderna längs hela östfronten. Tyskarna och deras allierade mötte det hårdaste motståndet i Armégrupp Mitt och i Armégrupp Syd. I Norra armégruppens område gick det ganska bra under den första veckan. De tyska styrkorna hade erövrat både Litauen och Lettland och befann sig nu vid den estniska gränsen. Den tyske generalstabschefen Franz Halder meddelade det finska högkvarteret i St Michel att anfallet mot Leningrad nu kunde inledas Leningrad kunde nu börja. Detta var startsignalen för den nya finska offensiven mot ärkefienden i öster. Planen var att de finska styrkorna skulle rycka fram och möta de tyska styrkorna som kom söderifrån vid staden Tichvin öster om Leningrad Leningrad.
Den 10 juli gick finländarna till anfall och i Mannerheims dagordning för trupperna påminde han om att han under självständighetskriget hade lovat det karelska folket "att inte sätta tillbaka sitt svärd i skidan förrän Karelen och Fjärrkarelen är befriade och under finsk flagg". Han hade nu tillsammans med den finska ledningen beslutat att ansluta sig till tyskarna i deras angrepp på Sovjetunionen, och målet för detta angrepp var att befria Östkarelen.
Vi kan med ganska stor säkerhet säga att Mannerheim förmodligen aldrig planerade att de finska styrkorna skulle gå längre in i Sovjetunionen än till dess att de hade befriat de områden de förlorat efter vinterkriget. Han ansåg inte heller att Östkarelen skulle införlivas med Finland, och han var också fast besluten att hans styrkor inte skulle delta i vare sig erövringen eller belägringen av Leningrad Leningrad.
Erövringen av Ladoga-Karelen
På uppmaning av det tyska överkommandot skulle de finska styrkorna gå samman och anfalla norr om Ladogasjön den 10 juli. Samtalet kom i slutet av juni, efter att Barbarossa hade kommit en bra bit på väg.
Mannerheim ansåg att det inte var nödvändigt att sätta in alla styrkor samtidigt, så Talvelas VI:e kår sattes in först och samlades norr om staden Sortavala Sortavala. Mannerheims något försiktiga start motiverades med att han sedan kunde sätta in sina övriga styrkor där behovet var som störst. På så sätt förblev II och IV kårerna i defensiva positioner under hela juli.
På samma sätt var 17:e infanteridivisionen, i Grupp Hankö, tillsammans med 4:e kustbrigaden, kvar i positioner som bevakade marinbasen på Hanköhalvön, där sovjetiska styrkor stod i solida försvarsställningar. Man befarade att de skulle anfalla inåt landet och lägga sig i bakhåll för Karelska armén. På Åland stod två finska brigader för att försvara den strategiskt viktiga ön i händelse av ett sovjetiskt anfall.
Mannerheim hoppades att han genom att först anfalla norr om Ladoga skulle kunna tränga igenom fronten och rulla upp de sovjetiska styrkorna på båda sidor av sjön. Heinrichs karelska armé hade som huvuduppgift att driva in en kil mellan de sovjetiska 7:e och 23:e arméerna. 7. ligga norr om sjön med 77:e och 168:e infanteridivisionerna längst västerut mot gränsen. 77. låg norr om Suvilathi och den 168:e strax väster om Sortavala. 23. armén var förlagd söder om Ladoga, Karelska näset, med högkvarter i Leningrad.
Heinrichis plan var att låta VII kåren, under generalmajor Woldemar Woldemar Hägglund, gå runt sjön Jänisjärvi söderifrån för att erövra staden Sortavala, medan Talvela Sortavala, medan Talvelas VI kår skulle avancera från den västra sidan av Jänisjärvi. Den norra flanken av Talvelas kår skulle bevakas av två brigader från Grupp O under generalmajor Oinonen. Den finska underrättelsetjänsten rapporterade att Sovjetunionen hade byggt starka ställningar längs gränsen, men att de endast bemannades av de två ovan nämnda divisionerna, 77:e och 168:e. Röda armén hade ursprungligen planerat att säkra detta område med mycket större styrkor, från Leningradområdet, men på grund av det tyska anfallet längre söderut den 22 juni sköts detta upp. Istället hade divisionerna fått order om att stanna kvar i sina positioner runt Leningrad och hindra tyskarna från att inta staden och den viktiga Murmansk-järnvägen. Överstelöjtnant Philip D. Gorolenko, befälhavare för 7:e armén, gav order till sina divisioner, 54:e i norr i Uthua-området, 71:a divisionen och 168:e divisionen, att så snabbt som möjligt förstärka sina ställningar mot finska gränsen och förbereda sig för ett anfall. Dessutom beordrade han 237:e divisionen att förbli i reserv. Han förlorade denna division den 4 juli, då den skickades söderut till Baltikum Baltikum. De sovjetiska soldaterna behövde inte vänta länge, det tyska anropet om anfall kom och det inleddes på norra sidan av Ladoga den 10 juli 1941.
Eftersom den tyska begäran inte kom förrän den 26 juni fanns det ingen tid för långa förberedelser. Talvelas VI kår gick i spetsen för det finska anfallet. Under vinterkriget var den Talvela hade varit ansvarig för ett par av finländarnas största segrar, vid Tolvajärvi och Ägläjärvi.  Nu var han tvungen att visa sig vara en skicklig anfallschef. Talvela var en mycket skicklig och aggressiv officer, och det första han gjorde när han anlände till den karelska arméns högkvarter var att kräva fullständig handlingsfrihet av sina överordnade. Det fick han, och hans första order till sina trupper var att förflytta sig ut i ingenmansland och förbereda sina utgångsställningar för anfallet.
Den 4 juli samlade han sina befälhavare och presenterade följande tankar om de strider som låg framför honom:
1.	"Styrkorna måste räkna med att de flesta striderna kommer att äga rum längs de få vägar som finns i dessa obebodda områden. Erfarenheten har visat att Röda armén håller sig till dessa vägar.
2. 	Utanför vägarna är terrängen svårnavigerad.
3. 	Snabbhet och beslutsamhet i anfallet är nyckeln till seger, så långa marscher genom vildmarken måste undvikas om det inte är absolut nödvändigt. Om detta inte görs kommer männen att vara utmattade när de når sin destination. Dessutom kommer männen att vara mer försiktiga om de vet att det kommer att vara svårt eller omöjligt att transportera de sårade och skadade tillbaka till sina egna linjer.
4. Mitt förslag är därför ett enkelt recept:
a. En stark attack mot fienden lokaliserad på vägar med stöd av artilleri.
b. Detta innebär inte att anfalla i linje, utan från minst två riktningar samtidigt.
c. De två - eller flera - anfallande grupperna får inte förflytta sig så långt från varandra attfrån varandra att de förlorar kontakten med varandra.
d. I skogsområden är det oftast möjligt att orientera sig genom att lyssna på gevärseld.
5. När fienden drivs på flykt måste förföljandet vara obevekligt. Förföljandet måste ske med utvalda soldater och inte med hela styrkan.
VI kårens första mål var att snabbt avancera mot Loimola-området Loimola-området. Från detta område kunde finländarna avancera mot sydväst och pressa de sovjetiska styrkorna upp mot stranden av Jänisjoki. De skulle också kunna driva in en kil mellan de sovjetiska 77:e och 168:e infanteridivisionerna.
Talvelas första mål var att inta byn Korpiselkä, som låg på gränsen mellan de två länderna. Den lilla byn var viktig eftersom de sovjetiska ställningarna blockerade vägarna längre österut och därmed finländarnas möjlighet att avancera. Redan den 9 juli, dagen innan det stora anfallet skulle inledas, skickades ett regemente iväg för att inta de stora vägkorsningarna i Ristikangasområdet, strax norr om byn Korpiselkä by. Regementets uppgift var att röja alla sovjetiska ställningar ur vägen inför morgonens anfall.
Nästa dag blev det snabbt uppenbart att detta hade varit ett briljant drag av Talvela. När huvudanfallet inleddes kunde finländarna röra sig rakt igenom området Korpiselkä och samtidigt hota flankerna på Röda arméns huvudförsvarslinje. Finländarna utsatte de sovjetiska ställningarna för en mördande artillerispärreld med alla kanoner de hade till sitt förfogande, och det skulle ändå ta mer än 20 timmar av hårda strider innan alla sovjetiska ställningar runt staden var besegrade.
På Talvelas högra flank hade hans 11:e division, under ledning av överste Kaarlo Heiskanen, intagit de sovjetiska huvudställningarna redan den 4 juli. Detta hade dragit uppmärksamheten bort från den plats där huvudanfallet skulle komma - mot Korpiselkä-Ristikangas-sektorn. När anfallet inleddes var 11:e divisionens mål att inta den kraftigt befästa staden Värtsilä, en stor industristad vid gränsen. Efter att staden intagits skulle 11:e divisionen avancera längs sjön Jänisjärvis norra strand Jänisjärvi.
Den 11:e divisionen inledde sitt huvudanfall samma dag som alla andra divisioner - den 11 juli. Anfallet kom samtidigt och divisionerna fick bra stöd av de närliggande VI kårens divisioner som anföll från sydväst. Den viktiga industristaden intogs redan nästa dag. De sovjetiska styrkorna i staden valde att retirera mot sydost eftersom de höll på att bli omringade. Finnarna förföljde de flyende sovjeterna, men de stoppades när de stötte på kraftigt befästa ställningar vid sjön Jänisjärvis stränder Jänisjärvi. Samtidigt hade 8:e regementet i 11:e divisionen nått samma ställningar lite längre norrut, på berget Kaatiovaara. Finnarna stormade vidare och lyckades bryta igenom linjerna, men återigen stoppades de efter några kilometer av starka sovjetiska ställningar. Den här gången stötte Heiskanens mannar på en mycket bättre förberedd linje av ställningar som sovjeterna hade byggt framför byn Suonlahti. Den finska anfallsstyrkan stannade nu upp och omgrupperade och försågs med ammunition och proviant för fortsatta anfall, som måste vara mycket mer koncentrerade för att bryta igenom försvarsställningarna.
Samtidigt, längre åt nordost, ryckte 1:a jägarbrigaden och 5:e divisionen fram från Ristikangas. Framför dem flydde de sovjetiska divisionerna hela vägen till byn Kokkari. Kokkari var en typisk by i Karelen, belägen på en kulle, vilket gav ett bra försvar mot fiender. Under årens lopp hade området attackerats av ligor och rebeller, och därför byggdes flera av Karelens byar på kullar. När de flyende sovjeterna nådde Kokkari valde de att vända tillbaka och försvara sig i staden. Överstelöjtnant Väinö Väinö Merikallio, befälhavare för 1:a jaktbrigaden, ledde anfallet mot byn.
De sovjetiska ställningarna var belägna på båda sidor om Tolvajärvi-vägen. De hade dock inte hunnit hugga ner all undervegetation så att finnarna skulle kunna smyga sig fram utan att bli upptäckta. Röda arméns soldater hade en ansenlig mängd kulsprutor, granatkastare och pansarvärnsvapen och var en mycket farlig fiende. Dessutom hade de placerat ut ett antal 15 cm kanoner vid Tolvajärvi som gav försvararna av Kokkari ett bra stöd.
Klockan 21.40 inledde finländarna sitt bombardemang. Sovjet svarade med pansarvärnseld och granatkastare som träffade finnarna. Kl. 22.15 ökade artillerielden och bombarderade meter för meter närmare byn. Sedan rusade finländarna fram och rensade ställning efter ställning. Röda arméns soldater försvarade sig tappert och kämpade till sista man. Allt eftersom fler och fler ställningar rensades försökte några sovjeter fly, men de kom inte långt - bara ett fåtal lyckades komma undan.
Den 12 juli hade överste Lagus 5:e division och hans underlydande 1. Jägerbrigaden nått fram till de gamla slagfälten från vinterkriget, vid Sjön Tolvajärvi. Finnarna vände nu söderut i riktning mot Loimola-korsningen Loimola, där Röda arméns återstående reserver fanns.
På grund av bristen på tunga vapen och i synnerhet stridsvagnar var det svårt för finländarna att inta Röda arméns väl skyddade ställningar. Många av dessa ställningar hade byggts av finländarna själva under vinterkriget, men måste överges. Chefen för avdelningen, Merikallio, var angelägen om att följa Talvelas mantra att "hålla trycket uppe på fienden och inte ge dem en sekund att hämta andan". Han såg ingen möjlighet att bryta igenom de fasta ställningarna utan tungt stöd. Han skriver i sin dagbok att han irriterade sig på detta i en av skyttegravarna. Plötsligt kom han på en nästan självmordsbenägen idé. Han beställde alla lastbilar han hade - totalt tio stycken. Han beordrade också sina män att fästa en pansarvärnskanon på varje lastbil. Det var tyska 3,7 cm pansarvärnskanoner och inte särskilt kraftfulla saker. Soldaterna från Merikallios soldater satte sig på lastbilarna och körde i full fart rakt mot de sovjetiska ställningarna. Här lastade de av, medan sovjeterna nästan stod där och skrek. De kopplade loss sina gevär och började skjuta mot ställningarna på några meters avstånd. Det tog inte lång tid innan de sovjetiska soldaterna föll på knä under den frenetiska beskjutningen och flydde från ställningarna. Det hade varit en helt oväntad attack som de sovjetiska försvararna inte hade kunnat slå tillbaka. De flyende sovjeterna satte eld på några av husen, medan finska cykeltrupper jagade dem genom staden och mot järnvägsstationen. Där stod ett pansartåg och sköt mot de framryckande finnarna. Ett välriktat pansarskott satte eld på en oljetank, och elden spred sig snabbt i riktning mot det sovjetiska tåget. Sovjet tvingades retirera och lämna staden, och finnarna tog kontroll över hela Loimola Loimola.
Den sovjetiska förlusten av Loimola förändrade dramatiskt situationen på fronten för Röda armén, i synnerhet vid deras positioner längs Jänisjärvi i synnerhet, eftersom finnarna nu var bakom dem. De drog sig därför tillbaka från dessa starka ställningar för att undvika att bli omringade. När detta hände kunde överste Heiskanens 11:e division på den högra flanken fortsätta sin framryckning. Divisionerna erövrade snabbt byn Suonlahti och fortsatte till sjöns södra ände.
Samtidigt fortsatte 1. Jägerbrigaden sin framryckning från Loimola. Sovjet hade inte tillräckligt med styrkor i dessa områden och kunde därför inte stoppa finländarna. Den 16 juli nådde Jägerbrigaden Ladogasjöns stränder vid övergången Koirinoja. I detta område hade finnarna under vinterkriget med flera motanfall maltrakterat flera sovjetiska divisioner. Faktum är att finnarna hade begravt tre sovjetiska generaler i detta område.
Vid det här laget hade de två sovjetiska arméerna som stred på var sin sida om Ladoga förlorat kontakten med varandra. Talvelas divisioner på den vänstra flanken kunde inte stödja varandra och ryckte nu fram och erövrade alla sina mål i snabb följd. Läget såg nu mycket ljust ut försituationen såg nu mycket ljus ut för finländarna, och Talvelas aggressiva krigföring hade nu öppnat vägen för den finska Karelska armén att nå fullständig seger.
När 1:a jägarbrigaden satte sig i rörelse i riktning mot Jänisjoki för att ansluta sig till 11:e divisionen mötte de starkt sovjetiskt motstånd. Motståndet bestod av en stor kolonn i närheten av Lappäsyrjä. Finnarna tvekade inte utan anföll kolonnen omedelbart och lyckades på kort tid utplåna transportavdelningen. Röda armén hade 48 tunga granatkastare med sig i kolonnen, som finländarna erövrade. Kolonnen var ursprungligen avsedd för Loimola som en förstärkning, och kolonnerna hade inte fått veta att byn hade fallit i finnarnas händer, och om de hade anlänt i ett tidigare skede kunde hela den finska framryckningen längs hela fronten ha stoppats.
Den finska framryckningen var så snabb att sovjeterna inte hann sammanfatta den innan 11:e divisionen hade nått Ladogasjön Ladogasjön. Divisionen vidgade sedan bräschen så att de nådde stranden av floden Jänisjoki.
Längre norrut Grupp O under Oinonen hade till uppgift att bevaka den vänstra flanken av Talvelas huvudanfall. Grupp O bestod av en kavalleribrigad och 2. Jägerbrigaden.
2. Jägerbrigaden hade inlett sin framryckning den 8 juli och utnyttjat VI kårens genombrott, men hade ändå stoppats av starka sovjetiska styrkor vid Ristisalmi strax öster om Tolvajärvi Tolvajärvi. Oinonens kavalleriregementen hade gjort en kniptångsmanöver i sin attack, men hade slagits tillbaka av starka sovjetiska styrkor i fasta positioner. Oinonens framryckning stannade därför upp under en tid utan att han gjorde några framsteg. Detta stod i skarp kontrast till VI kårens attacker längre söderut, som gick från seger till seger. Vid ett möte i Värtsilä den 18 juli stödde Mannerheim Mannerheim Talvela när denne kritiserade Gruppe O:s insatser. Talvela gjorde heller ingen hemlighet av att han var mycket missnöjd med att Heinrich hade satt in en alldeles för lätt styrka för att bryta igenom mycket starka sovjetiska ställningar.
VII kåren anföll
Hägglunds VII:e kår skulle avancera direkt mot staden Sortavala på Sortavala på norra stranden av Ladogasjön. Röda armén i området hade räknat med detta och förberett sig väl. Hägglund saknade tungt artilleri och när han fick underrättelserapporter om att sovjeterna var förberedda ändrade han sina planer och lät styrkorna avancera längs sjön Jänisjärvis södra strand.
I slutet av juni hade den finska 2:a divisionen, under överste Aarne Blick från 2:a kåren, säkrat ett brohuvud på södra sidan av sjön Pyhäjärvi. Sjön låg precis vid kanten av den nya gränsen mellan de två länderna och strax väster om Sortavala. Att finnarna redan hade detta fäste insåg sannolikt inte VII kåren när den gick till anfall. Detta var ett mycket bra utgångsläge för en attack mot Sortaval, men eftersom 2:a divisionen tillhörde en annan armé användes den inte. Striderna om VII. Korps blev därför betydligt hårdare än nödvändigt.
Anfallet inleddes den 10 juli, mitt under ett våldsamt åskväder, och överste Antero Svenssons 7:e division anföll på en smal front med nästan alla tillgängliga styrkor. Endast ett par kompanier fanns kvar för att säkra resten av fronten. En stridsgrupp skickades också till VI:e kåren för att hjälpa dem att inta staden Värtsilä.
Röda armén kämpade tappert. Finnarna körde fram allt artilleri de hade, medan infanteriet försökte anfalla de sovjetiska ställningarna på flankerna. Dessa flankanfall resulterade i att några av de sovjetiska divisionerna blev omringade, men de lyckades oftast bryta sig ur omringningen och fortsätta striden. Framryckningen till 7:e divisionen gick mycket långsamt och förlusterna var stora. Den 15 juli hade Svenssons mannar äntligen lyckats erövra ställningarna längs järnvägen vid Matkaselkä.
Längre söderut, närmare Ladogasjöns strand Ladogasjön, anföll 19:e divisionen. Denna division hade tvingats överlämna alla sina styrkor till VII kåren, som en reserv, med undantag för ett regemente och en bataljon. Överste Hannu Hannuksela valde att anfalla genom den låga skogen mellan två starka sovjetiska ställningar vid Niinisyrjä och Repomäki. Hans plan var att först slå igenom detta dåligt försvarade område och sedan falla på fiendens bakre del med full överraskningsmoment. Trots avsaknaden av artilleri lyckades de avancera nästan fem kilometer under de första tre dagarna. Efter detta avstannade framryckningen på grund av den mycket svåra terrängen och ryska motattacker.
Röda arméns attacker från sina baser i Niinisyrjä och Repomäki ledde till att Hannuksela-brohuvudet isolerades och först långt in på den 15 juli fick man kontakt med sina egna styrkor. Vid den här tiden hade Talvelas VI kår börjat närma sig sina mål och det blev bråttom för Hägglund att få sina styrkor i rörelse igen. Han beordrade 7:e och 19:e divisionen att tillsammans anfalla Matkaselkä. Äntligen fick finländarna ett genombrott och framryckningen kunde fortsätta. Under natten till den 17 juli lyckades de två divisionerna, tillsammans med Haiskanens 11:e division, nå andra sidan av floden Jänisjoki.
Väl på plats fick 19:e divisionen order om att anfalla de två starka sovjetiska ställningarna vid Kumurinkylä och Ristiselkä, medan 7:e divisionen avancerade mot Ladogasjöns stränder. Efter fyra dagars strider lyckades finländarna kasta ut Röda armén från ställningarna och de retirerade i riktning mot Sortavala. Under en kort tid såg det ljust ut för finländarna, men sedan svarade ryssarna med en stor motattack som stoppade hela VII kårens framryckning.
VI. Kåren korsar den gamla gränsen
Den 17 juli, när VII. Kåren fortfarande kämpade för att övervinna de ryska ställningarna på sin framryckning mot Stortavala, gav Talvela sin VI Talvela gav sin VI. Kåren att avancera längre österut i riktning mot Salmi och sjön Tulemajärvi. Talvela hade nu också den tyska 163:e infanteridivisionen till sin hjälp vid den fortsatta framryckningen. Ursprungligen skulle 11:e divisionen ha skickats som understöd, men Mannerheim ändrade detta till 1:a divisionen, som hämtades från överbefälhavarens reserv i Karelska armén.
Talvela skickade ut 163:e divisionen på VI. Kårens vänstra flank för att bevaka den och på så sätt säkra området Suojärvi-Suvilahti. 1. den 163:e divisionen anlände strax efter att anfallet hade inletts och var därför tvungen att följa i kölvattnet på de framryckande finska divisionerna och fortsätta sin framryckning på den östra sidan från Kolatselkä Kolatselkä. Samtidigt hade 1. Jägerbrigaden tillsammans med 5:e divisionen sina anfall längs kustvägen i riktning mot Salmi.
Slaget om Salmi tog två dagar. Röda armén hade precis kommit med nya förnödenheter och soldater till staden och striderna blev mycket hårda. Trots att ryssarna riskerade att bli omringade fortsatte de envetet att kämpa. Finnarna fick kämpa om varenda meter och position, och de allra flesta ryssarna gav inte upp förrän de var dödade.
I de stridsrapporter som hittades i staden efter att striden var över kunde finländarna läsa om den desperata situation som ryssarna hade befunnit sig i. "De hade nästan slut på ammunition och mat. De hade förlorat alla sina tunga fordon och kanoner. De som försökte fly blev skjutna av kommissarien.
När striderna avtog och röken skingrades låg hundratals döda soldater från Röda armén kvar. Omkring 500 begravdes och 100 togs till fånga.
På den nordöstra sidan av Salmi kämpade överstelöjtnant Järvinens bataljoner och besegrade sovjeterna vid Kolatselkä den 18 juli. Följande dag erövrade de Palalahti-övergången söder om sjön Tulemäjärvi. Finländarna ägnade de följande dagarna åt att rensa området runt sjön från sovjetiska ställningar. Järvinens huvudstyrka fortsatte längs vägen mellan Kolatselkä och Vitele och den 22 juli erövrade styrkan byn Suurmäki och öppnade vägen till Vitele norrifrån Vitele från norr.
Efter att Salmi fallit Salmi föll fortsatte framryckningen i riktning mot den gamla gränsen. På norra sidan av Ladoga, vid Rajakontu, hade Röda armén byggt ett starkt försvar. Finnarna var tvungna att kämpa i nästan två dagar för att bryta igenom, men med stödstöd av tungt artilleri, som besköt bunkrarna på nära håll, lyckades de till slut erövra linjen den 23 juli och driva bort ryssarna.
Vägen var nu öppen till den gamla gränsen och Talvelas VI kår rusade fram i riktning mot Vitele Vitele. 5:e divisionen förenade sina krafter med Kampgruppe Järvinen och ryckte fram norrifrån. Den 24 juli anföll de Vitele och Vitele och intog staden den 24 juli. När finnarna nådde de sovjetiska ställningarna längs floden Tuulosjoki, spred de ut sig och stoppade framryckningen. När denna punkt var nådd och en del styrkor avancerade längs den gamla gränsen österut till Säntämä, började en del av de finska soldaterna vägra att avancera ytterligare. Över 2 000 man vägrade att fortsätta in i Sovjetunionen eftersom Mannerheim hade lovat dem att de endast skulle befria den gamla finska delen av Karelen.
Talvela ville fortsätta med full styrka, men Mannerheim beordrade honom att göra halt och befästa sina positioner. Talvela protesterade och menade att ryssarna på så sätt skulle få möjlighet att bygga upp sina styrkor. Talvela argumenterade för att han skulle få lov att röra sig över Eleven och upprätta ett stabilt brohuvud.
Resten av VI kåren var nu tvungen att stanna och upprätta försvarsställningar. Detta skulle visa sig kosta Talvela dyrt. Hittills hade han förlorat 3.500 man i sårade och döda, men siffran skulle nästan fördubblas under augusti på grund av ryssarnas ständiga attacker.
En av de faror som finländarna nu insåg var att ryssarna hade goda möjligheter att landstiga längs Ladogasjöns stränder, bakom de finska fartygen Ladogasjön bakom de finska linjerna. Talvela bad Karelska arméns högkvarter att sända egna styrkor för att bevaka sjöns stränder, men så blev det inte Lagus och Heiskanens mannar skulle ta hand om försvaret. Röda armén inledde en rad anfall längs sjön, och vid ett tillfälle stötte en liten styrka på en ensam finsk officer som var ute på spaning. Han besegrade sju av ryssarna innan de retirerade. Förutom de mindre landstigningsförsöken seglade ryska båtar upp och ner längs stranden och besköt finnarna, som besvarade elden. Ett av försöken resulterade i hårda strider och flera hundra soldater från Röda armén stupade.
När Talvelas styrkor hade intagit försvarspositioner och lyckats slå tillbaka de ryska anfallen drogs den tyska 163:e divisionen tillbaka och sattes in för att inta Suojärvi längre norrut, tillsammans med alla andra tillgängliga finska styrkor. Den tyska attacken slogs tillbaka med stora förluster och fick avbrytas. Här i denna del av Karelen stod 71:a sovjetiska gevärsdivisionen under överste Fjodorovs befäl. De kämpade hårt och slog tillbaka alla finska och tyska försök att inta området. Det finska överkommandot gav därför upp sitt försök att inta staden, och striderna fortsatte i skogarna och kostade båda sidor många män. Mannerheim ansåg att det var viktigare att koncentrera anfallen och styrkorna längre söderut mot Sortavala.
Erövringen av Sortavala
VII:e kårens 7:e division fick i uppgift att anfalla den väl befästa staden. Den finska 19:e divisionen var tills vidare fast i sina positioner på södra sidan av Matkaselkä. Den 25 juli hade de sovjetiska styrkor som stoppat divisionen tvingats retirera med risk för att bli anfallna bakifrån. Med detta hinder undanröjt kunde finnarna nu avancera igen. De rensade Ruskela och förberedde sig för att fortsätta mot Sortavala.
När Röda armén hade lidit nederlag på båda sidor av sjön Jänisjärvi, förstärkte Sovjet försvararna i området med generalmajor Krykovs 198:e motoriserade division. Denna division skulle inleda en våldsam motattack i riktning mot floden Jänisjoki. Oturligt nog för ryssarna körde en rysk ordonnans rakt in i en finsk ställning den 28 juli. I bilen satt stabschefen för 198:e divisionen med Krykovs anfallsplaner. Planen var att 198:e tillsammans med 168:e divisionen skulle slå tillbaka finnarna. Finländarna blev mycket överraskade av en sådan plan, eftersom de relativt enkelt skulle ha kunnat omringa dem i en gigantisk motattack. Någon attack blev det inte och de båda sovjetiska divisionerna tvingades retirera med 168:e divisionen som eftertrupp. I detta läge Mannerheim alla finska styrkor i 2:a kåren att delta i anfallet, och 168:e divisionens ställning var mycket hotad, och de flydde hals över huvud.
Den 7 augusti nådde den 2:a finska divisionen hamnen Lahdenpohja vid Ladogas strand. Detta avskar den sovjetiska styrkan, som kämpade mot VII kåren, från de sovjetiska styrkor som låg på Karelska näset. När dessa styrkor började retirera övergick den finska 19:e divisionen från försvar till anfall. Den 14 augusti hade finnarna förintat de sista sovjetiska styrkorna i motanfallet, medan 7:e divisionen fortsatte sina anfall norrifrån i ett försök att omringa Sortavala Sortavala. Det finska försöket var att anfalla från nordväst till sydost. Fördelen för finnarna var att både flodbäddarna och klippformationerna gick i denna riktning, så de behövde inte korsa några större naturliga hinder. Efter en bra start på anfallet stoppades finnarna ett tag av de ryska styrkorna som hade förskansat sig på bergstoppar. Detta innebar att de var tvungna att ta sig fram topp för topp - vilket kostade manskap och tog tid.
Vid denna tidpunkt valde finnarna Mannerheim för att omorganisera sina styrkor. Överste Einar Mäkinen fick befälet över 1:a kåren som bestod av 2:a, 7:e och 19:e divisionerna som stred i området.  Denna nya formation fick i uppgift att skapa en stor kniptång där de erövrade Sortavala i mitten. Det tog bara en dags strider innan sovjeterna, i 168:e divisionen, övergav staden och flydde den 15 augusti. De hade bara en enda flyktväg och det var längs kustvägen till Rautalathibukten och därifrån med båt till ön Valamo. Under reträtten omringades flera hundra sovjetiska soldater och när striderna upphörde lämnades mer än 1.200 döda, 40 artilleripjäser, 300 lastbilar och åtta stridsvagnar kvar. Mer än 9.000 soldater från Röda armén lyckades ta sig undan på båtar och pråmar. Den totala förlusten för 168:e divisionen var 5.603 man under striderna mot finnarna i somras.
VII kåren, som nu bytt namn till I kåren, hade uppnått sina mål med hjälp av 2:a divisionen från II kåren. I efterhand verkar det som om finnarna kunde ha vunnit en snabbare seger och med färre förluster om de hade låtit spjutspetsarna från VI och VII kårerna anfalla tätare än de gjorde och om 2:a divisionen hade kunnat anfalla söder om Pyhäjärvi redan från början. Hur som helst hade Karelen norr om sjön Ladogasjön hade återerövrats och det område som avträddes efter vinterkriget var åter under finsk flagg.

En finsk kavalleribrigad avgår den 24 juli 1941 (SA-KUVA)

De första finska anfallen

2. finska divisionen under framryckningen den 26 juli 1941 (SA-KUVA)

Finska attackbåtar korsar en av de många sjöarna under kraftig sovjetisk beskjutning.(SA-KUVA)

Det finska pansartåget vid Loimola, juli 1941 (SA-KUVA)

Finska soldater tar en paus i striderna. Röken orsakas av skogsbränder som antänds av artilleri (SA-KUVA)

Finska soldater inväntar order om anfall i den täta skogen i Ladoga-Karelen.(SA-KUVA)

Rauthalati-motet efter att finländarna hade besegrat det.(SA-KUVA)

Sovjetiska fångar som togs under striderna i Ladog-Karelen sommaren 1941 (SA-KUVA)

Offensiven
på Karelska udden

Ansvaret för erövringen av Karelska näset låg hos generalmajor Laatikainens II kår och generallöjtnant Oeschs IV kår. Kårgränsen gick vid Imatra, och Laatikainen ansvarade för den östligaste delen, medan Oesch för den västra delen. II kåren bestod av 2:a divisionen, som ursprungligen hade tilldelats VII kåren, 15:e divisionen (under ledning av överste Niilo Hersalo) och 18:e divisionen (under ledning av överste Aaro Pajari) samt 10:e divisionen (under ledning av överste Johannes Silvo) i reserv. IV:e kåren bestod av 12:e divisionen, 8:e divisionen, 25:e infanteriregementet (förstärkt) och 4:e divisionen i reserv.

För Laatikainens styrkor var det viktigt att få igång anfallet så snabbt som möjligt. Han hade gett upp 2:a divisionen och fick därför nöja sig med 15:e och 18:e divisionerna. Hans första mål var att skära av ryssarna i området nordväst om sjön Ladogasjön så att de blev instängda i en ficka med ryggen mot havet. Det var därför viktigt att först nå Vuoksifloden och skära av Röda arméns möjlighet att retirera. Detta var 15:e och 18:e divisionens uppgift. De möttes av 19:e sovjetiska gevärskåren under ledning av generalmajor Phillip Stariko. Efter att den 10:e mekaniserade kåren hade förflyttat sig söderut i början av augusti var endast den 19:e och 50:e gevärskåren tillgängliga för Röda arméns 23:e armé och dess befälhavare Gerasimov. Armén bestod nu av cirka 93.000 man, mer än 20.000 man mindre än normalt.
I 19:e kåren ingick 168:e motoriserade divisionen, som huvudsakligen var förlagd i området kring Sortavala, 142:a gevärsdivisionen under överste Semjon Mikulski och 14:e motoriserade gevärsregementet. Den 256:e gevärsdivisionen, som anlände den 7 augusti, tillkom som en förstärkning och var den allra sista reserven på den sovjetiska nordfronten. Längre österut, vid Kirvu, fanns den 115:e gevärsdivisionen under befäl av generalmajor Basil Konkov.
Det viktigaste målet på denna front var att erövra byn Iimee. Uppgiften tilldelades Pajaris 18:e division. Pajari hade fått en svår och skrämmande uppgift eftersom han var tvungen att täcka en bred front och samtidigt erövra byn. Han bestämde sig för att lägga alla ägg i samma korg och lämnade mer än 13 kilometer av sin del av fronten praktiskt taget obevakad medan han koncentrerade sina styrkor i en spjutspets. Han ställdes mot en stark rysk styrka som både hade artilleri och var mycket rörlig med både lastbilar och stridsvagnar. Den 31 juli fick 15:e och 18:e divisionerna order om att inleda sina anfall.
18. den 18:e divisionen lyckades erövra Iimee redan den 5 augusti - efter sex dagars strider. Härifrån fortsatte Pajaris vänstra flank i riktning mot Kirvu. Framryckningen gick smidigt tills de plötsligt stoppades av en häftig sovjetisk motattack med stridsvagnar. Finnarna hade inte mycket att komma med, men här inträffade en legendarisk händelse. Artilleristen Vilho Rättö lyckades få tag på en övergiven sovjetisk pansarvärnskanon och vände den mot sina tidigare ägare. Med den lyckades han skjuta sönder fyra sovjetiska stridsvagnar och skada ytterligare två. Han räddade dagen för finländarna och blev den förste menige soldaten som tilldelades Finlands högsta utmärkelse - Mannerheimkorset.
Pajaris högra flygel fortsatte sin framryckning längs Vuoksi-floden. Den 14 augusti lyckades de pressa de sovjetiska styrkorna i området över floden vid Antrea. Bakom de finska linjerna låg nu två platser som finländarna hade förbigått. Det var städerna Enso och Jääski. Båda var väl befästa av sovjeterna, och Pajari ville inte offra sina män i striden om städerna. Han inväntade därför anfallen, och efter en vecka valde Röda armén att evakuera städerna för att undvika att bli omringade av IV kåren.
På II kårens vänstra flank mötte den finska 15:e divisionen under tiden betydande sovjetiskt motstånd. Den 3 augusti var styrkorna i fronten nästan helt utmattade, men hade lyckats nå Huiskunniemi. Här stannade framryckningen upp eftersom bristen på motoriserade vägar gjorde att artilleriet inte kunde följa infanteristerna framåt.
Till slut tvingades ryssarna i Huiskunniemi att retirera och finnarna kunde fortsätta sin framryckning fram till följande dag, då de stoppades bara fem kilometer från målet Hiitola.
Den 15:e divisionen hade en mycket krävande framryckningsväg i svår terräng. Efter flera dagars strider var divisionen nu utsträckt längs en lång väg och de var tvungna att få förnödenheter via granndivisionen, den 18:e, för att överhuvudtaget kunna strida. Lyckligtvis hade de lyckats inta Iimee och vinna flera strider som gjorde att divisionen kunde överleva. Divisionen närmade sig nu bristningsgränsen och Harsalo försågs med soldater från 10:e divisionen, som stod i kårens reserv.
Några dagar senare gjorde hela II kåren framsteg och lyckades driva ut Röda armén ur byn Hiitola den 11 augusti. De två sovjetiska divisionerna, 142:a och 198:e motoriserade, drog sig tillbaka ut i skärgården vid Kipola. Härifrån genomförde ryssarna en mycket framgångsrik evakuering. Finländarna hade inte tillräckliga styrkor för att förhindra att så många som 26.000 soldater, 155 kanoner, 800 fordon och över 5.000 hästar på några dagar fördes ut ur fickan och i säkerhet. Den 23 augusti ryckte finnarna in och ockuperade området. Röda armén höll nu på att förlora fotfästet längs Ladogas stränder. Från och med den 21 augusti kämpade spjutspetsen i 10:e finska divisionen mot den nyanlända sovjetiska 265:e gevärsdivisionen vid Räisälä. Röda armén hade inlett ett kraftfullt motanfall den 15 augusti, men finländarna hade lyckats stoppa dem i detta område och nu var stora sovjetiska styrkor omringade i en motbana. Finländarna gick hårt fram och inom några dagar var hela 265:e divisionen utplånad med undantag för en handfull soldater som lyckats fly. 265. 265:e gevärsdivisionen sägs vara den sovjetiska division som led de största förlusterna på östfronten vid denna tidpunkt i kriget. Divisionschefen Kirzimov, som hade lyckats fly, rapporterade några dagar senare att han hade bekräftat 234 döda, 1.155 sårade och 4.830 saknade, varav de allra flesta tros ha drunknat i Vuoksi-floden.
Finnarna hade nu lyckats erövra hela den nordvästra sidan av Ladogasjön och kunde föra fram fler styrkor från sina bakre linjer. De två finska divisionerna, 10:e och 15:e, gick tillsammans till anfall mot Kiviniemi och intog snart staden. De fortsatte mot Taipale, som de intog den 23 augusti, och befriade ön Konevitsa, där det fanns ett stort kloster, den 24 augusti.
På tre veckor hade finnarna nått fram till den gamla Mannerheimlinjen vid Vuoksi-floden. Finnarna hade uppenbarligen dragit nytta av sin numerära överlägsenhet och kämpat för att återta de territorier som de så förödmjukande hade överlämnat till Stalin efter vinterkriget Stalin efter vinterkriget.
Finnarna kände sig överlägsna vid det här laget, och det var kanske inte så konstigt. Längs hela fronten från Leningrad och söderut mot Svarta havet pressades Röda armén tillbaka. Tyskarna och deras allierade verkade oövervinneliga med sitt blixtkrig. De finska soldaterna hade avancerat utan större stöd från flyg, artilleri eller stridsvagnar, och detta var en anmärkningsvärd framgång.
Medan IV kåren fick order om att inta positioner vid de gamla gränsbefästningarna, fick II kåren order om att tränga djupare in på Karelska näset. Stora delar av Laatikainens trupper var fortfarande sysselsatta med att rensa Käkisalmiområdet från de sista sovjetiska trupperna. Det var bråttom för finnarna att korsa Vuoksi-floden för att hindra Röda armén från att föra trupper och förnödenheter till den näst största staden, Viborg Viborg, den näst största staden som finländarna hade hållit före vinterkriget. Pajaris 18:e division fick i uppdrag att korsa floden och upprätta ett brohuvud så snabbt som möjligt. Den 17 augusti, i nattens mörker, korsade Pajaris frontelement floden vid Hopeasalmi. Detta var ett mycket djärvt drag, eftersom stora delar av hans division var fullt upptagna med strider på andra håll. Motståndet visade sig vara mycket litet och den första brigaden som korsade älven lyckades upprätta ett stabilt brohuvud. Förutsättningarna var nu goda för den finska II kåren att inleda sina attacker på den västra sidan av Karelska näset.
IV kårens anfall och intagande av Vyborg
Generallöjtnant Lennart Oeschs huvudmål var att återerövra Viborg Vyborg. Hans plan var helt enkelt att omringa staden och ta den utan att förstöra den helt. Till sitt förfogande hade han 12:e divisionen under överste Einar Vihman, generalmajor Bertell Winells 8:e division och ett förstärkt 25:e infanteriregemente. Överste Kaarlo Viljanens 4:e division var i reserv.
Det var ganska lugnt på den här delen av fronten - tyskarna avancerade genom Baltikum söderifrån och STAVKA hade beordrat hela staben för 50. gevärskåren att flytta till Leningrad den 21 juli. Alla styrkor som var kvar i Nestet stod nu under 23:e sovjetiska arméns kontroll.
När finnarna avancerade så snabbt som de gjorde och lyckades korsa Vuoksi-floden, fick många av Röda arméns staber panik. Huvuddelen av 23:e armén var fortfarande långt borta från Viborg och Vyborg, och alla arméns reserver hade skickats till den södra delen av Leningrad i väntan på den tyska attacken här. 23. armén beslutade att det nu var bråttom att slå tillbaka finnarna, eller åtminstone försöka hejda deras framryckning. Om man inte lyckades med det måste man retirera till södra sidan av Vuoksi-floden för att undvika att bli omringad. Generallöjtnant Gerasimov hade endast två divisioner tillgängliga, 43:e och 123:e gevärsdivisionerna, för att möta finnarna på den västra delen av udden.
I takt med att trycket ökade var sovjeterna tvungna att dra tillbaka sina styrkor till mer gynnsamma positioner för att möta den finska attacken. Endast små styrkor återstod i Enso och Jääski. Finnarna skulle inte ha några större problem att besegra dessa styrkor. Större delen av Konkovs 115:e gevärsdivision gjorde allt de kunde för att rycka fram och stoppa finländarna vid Vuoksi.
Olyckligtvis för IV kåren Oesch inte tillåtelse att anfalla när han först begärde det. Det var inte förrän den 21 augusti som Oesch lyckades övertyga general Aksel Airo om att han borde få anfalla och förfölja ryssarna om de verkade kunna överge sina ställningar. Oesch beordrade sina män att genomföra en så aggressiv rekognoscering som möjligt för att provocera fram antingen ett sovjetiskt anfall eller en reträtt. Röda armén gjorde precis som Oesch hade föreställt sig och började dra sig tillbaka från positionerna. Han gav sedan order om en fullständig attack. Problemet var bara att finnarna varken hade artilleri, flygplan eller stridsvagnar och därför inte kunde få någon bra start på anfallet. Röda arméns soldater överlistade finnarna och lyckades i skydd av mörkret smyga sig ut ur sina ställningar strax innan finnarna anföll. Oesch gav då order om att så snabbt som möjligt förfölja ryssarna för att försöka komma ikapp dem.
Under tiden, i 18:e divisionens sektor, pågick arbetet med att bredda brohuvudet på södra sidan av floden. I 12:e divisionens sektor pågick också attackerna och man lyckades slå ett hål i det sovjetiska flankförsvaret. 12. den 12:e divisionen understöddes av överste Matti Tiiainens brigad T, som bestod av en bataljon från 1:a jägarbrigaden, två lätta infanteridivisioner och två artillerikompanier.
Röda armén hade nu dragit tillbaka sina styrkor till den smalaste delen av Karelska näset så att frontlinjen var smalare och de kunde koncentrera sina styrkor. De satte också in två divisioner, som var långt ifrån fulltaliga, för att anfalla det finska brohuvudet vid floden Vuoksi. Den 123:e och 115:e gevärsdivisionen anföll den 24 augusti. Detta ledde till att den finska brigaden T tvingades avbryta sina anfall och dra sig tillbaka. De grävde ner sig och blev snart delvis omringade av sovjeterna. 25. i augusti dödades chefen för Brigad T, Tiianen, i ett artilleribombardemang. I det här läget fick de välbehövligt stöd från 10:e divisionen och tillsammans lyckades de stoppa den sovjetiska attacken. Finländarna hade också äntligen tagit fram sitt artilleri, så de sovjetiska angriparna utsattes för precisionsbombning medan de finska styrkorna började jaga dem söderut. Efter hårda strider lyckades finländarna inta Kämärä och därmed den viktiga järnvägslinjen som gick mellan Viborg och Leningrad.
Den 23 augusti hade Mannerheim Mannerheim beordrat IV kåren att skära av det södra vägnätet till Viborg vid Viborg vid Kuolemanjärvi och Uusikirkko. Samtidigt skulle II kåren anfalla direkt söderut genom staden Kivennapa.
IV kåren samlade nu sina styrkor och började öka trycket på de ryska försvararna av Viborg Viborg. 8:e divisionen anföll från nordväst samtidigt som finska soldater landsattes söder om staden. Både 4:e och 12:e divisionen anföll staden samtidigt från öster. Ryssarna blev uppenbarligen överraskade när finnarna anföll staden och det verkar inte som om de hade några planer på att evakuera. På den finska sidan var problemet att man inte hade tillräckligt med styrkor för att omringa hela staden. När II kåren den 23 augusti intog Taipale på östra sidan av udden fick den ge upp stora styrkor för att hjälpa IV kåren att inta staden. Längre norrut hade Sortavala erövrats och flera finska förband stod nu till det finska högkvarterets förfogande. Avstånden är ganska korta i Karelen, och det dröjde inte länge förrän tillräckligt med styrkor fanns på plats runt Viborg för att inleda anfallet Viborg för att inleda anfallet.
Den 24 augusti skickade 8:e divisionen soldater i småbåtar över Viborgska viken vid Lihaniemi udde. Nästa dag tog överste Winells män Sommee station. Härifrån förlängdes brohuvudet mellan Lihaniemi och Porlampi. Nu fanns det bara en smal korridor öppen för sovjeterna i Vyborg att dra sig tillbaka från.
Den 27 augusti erövrade 12:e divisionen Huumola och den 28 augusti erövrade 4:e divisionen byn Säiniö i stadens sydöstra hörn. De tre sovjetiska divisionerna, 43:e, 115:e och 123:e skyttedivisionerna, var nu omringade på den västra sidan av udden. Deras reträtt från Vyborg-området tvingade de oorganiserade styrkorna att samlas i mindre avdelningar vid Sommee och vid Porlampi.
Det fanns fortfarande en liten möjlighet att ta sig ut, och den gick genom skogen i riktning mot hamnen i Koivisto. Härifrån kunde de ta den öppna vägen i riktning mot Leningrad. Större delen av 123:e och 115:e skyttedivisionerna tog denna väg och flydde. Den 1 september hade större delen av 43:e gevärsdivisionen, inklusive dess befälhavare, generalmajor Vladimir Kirpichnikov, och större delen av dess tunga utrustning kapitulerat till finnarna. Mycket utrustning hade också förstörts i Porlampi motte. Finländarna fick tag på 55 stridsvagnar, 700 lastbilar, 300 artilleripjäser, 250 granatkastare, 270 kulsprutor, tusentals gevär och mer än tre miljoner patroner till handeldvapen. Lyckligtvis för finländarna använde de samma kaliber som ryssarna.
Vyborg befriades slutligen den 29 augusti. Kolvisto hamn intogs den 2 september, men delar av tre sovjetiska divisioner fortsatte att strida på halvön fram till november 1941. I november började situationen bli hopplös, och ryssarna visste att när vintern kom skulle bukten frysa till is och de skulle inte kunna stoppa finnarna.
Medan de sista striderna om Vyborg pågick började Mannerheim Mannerheim började omorganisera och flytta sina styrkor och förbereda dem för att anfalla över den gamla gränsen. Mannerheims plan var att Oeschs IV kår skulle anfalla längs den västra stranden. Laatikainens II kår skulle anfalla i mitten. Efter att Sortavala hade fallit skulle Mäkinen, som nu var befälhavare för den nybildade I kåren, också förflyttas till området och förbereda sig för att anfalla de sovjetiska styrkorna på den östra sidan av udden. Redan den 26 augusti lyckades de finska styrkorna erövra de smala landremsorna mellan sjöarna på udden.
Soldaterna i II kåren var de första som nådde den gamla gränsen i sydost på de västra och centrala delarna av fronten den 31 augusti. I kåren nådde sina mål längs Ladogas västra strand den 2 september och fortsatte sina attacker tills de nådde Lempaalasjön Lempaala, där de kunde etablera solida försvarsställningar.
Den 9 september Mannerheim order om att I kåren skulle stoppa sin framryckning när den nådde den yttersta försvarslinjen runt Leningrad Leningrad. Det var här fronten skulle stanna fram till vapenstilleståndet tre år senare. Försvaret här var starkt och Röda armén hade inte legat på latsidan och hade nu stora styrkor i ställningarna.
De sovjetiska insatserna på Karelska näset hade varit goda. De hade lyckats hålla tillbaka finnarna ett bra tag och retirerat i god ordning. Det största misstaget de hade gjort var att lämna en hel division för länge vid Viborg och omringa den Viborg och omringas och förintas i Porlampi motte.
Finländarna var överlyckliga och upprymda. De hade nu erövrat de områden som tidigare hade överlämnats till Sovjetunionen efter vinterkrigetsovjetunionen efter vinterkriget.
Finnarna fortsätter in i det sovjetiska Karelen
Talvela var den mest framgångsrika av de finska befälhavarna på norra sidan av Ladoga. Han hade lyckats driva sina styrkor framåt och korsa den gamla gränsen och erövra staden Vitele. Resten av armén, inklusive Grupp O, hade inte klarat sig lika bra. Denna stridsgrupp hade fastnat i strider med starka sovjetiska styrkor nästan så snart anfallet inleddes. Dessutom, på den högra flanken av VII. Kåren, var finländarna tvungna att tillbringa större delen av augusti med att rensa Sortavalaområdet Sortavalaområdet. Mannerheim var rädd för att Talvelas divisioner skulle röra sig för långt och för snabbt och beordrade honom att stanna vid en linje som gick från floden Tuulos. Nu kunde hans VI kår bara stå och se på medan ryssarna fick en lång paus på flera veckor för att bygga upp sina ställningar och få fram förstärkningar.
Heinrichs ansåg att hans styrkor borde fortsätta anfallen långt in i Sovjetkarelen. Han såg därför till att avdelningarna fylldes med soldater och att förnödenheter fördes fram. Han såg till att järnvägslinjer, vägar och broar snabbt reparerades för att ha sina försörjningslinjer redo.
På den karelska arméns västra flank gavs den 19 augusti tillstånd att rycka fram i utgångspositioner för ett nytt anfall. Grupp O och 11:e divisionen gick omedelbart till anfall för att erövra Suojärvi. Den 21 augusti drog sig den sovjetiska 71:a gevärsdivisionen tillbaka och överlämnade staden. Under striderna om den lilla staden Nälmäjoki stormade ryssarna de finska ställningarna gång på gång. Försöken var hopplösa, eftersom finländarna var i stort överläge. Hundratals soldater från Röda armén mejades ned av finsk gevärs- och kulspruteeld.
Kort därefter, den 23 augusti, erövrade finländarna byn Tsalkki och den viktiga vägkorsningen i närheten av byn.
Slutligen, den 4 september, utfärdade Mannerheim Den 4 september gav Mannerheim slutligen order om att hela den karelska armén skulle inleda en samlad motattack, där huvudmålet skulle vara floden Syväri vid uddens sydspets, där man skulle erövra den sovjetiska staden Petroskoi Petroskoi och driva alla fiendestyrkor mot sjön Ääninens strand.
Den order Mannerheim skickade ut var följande:
1. VI kåren ska anfalla sydost om floden Syväri.
2.	VII kåren ska först ta övergången vid Prääsä och sedan anfalla vidare mot staden Petroskoi.
3.	Grupp O, på arméns vänstra flygel, ska anfalla ända till staden Munjärvi, nordväst om Petroskoi Petroskoi.
Dessa strider förväntades bli tuffare än de som finländarna hade utkämpat hittills. Finländarna saknade underrättelser om vilka sovjetiska styrkor som låg framför dem och exakt var de befann sig. Fronten blev nu också mycket bred, så mycket som 25 kilometer. Sovjet skulle nu sannolikt förstärka sitt försvar maximalt när finnarna började närma sig den livsviktiga Murmanskbanan.
I dessa delar av fronten var finländarna tvungna att förlita sig på sig själva. De kunde inte förvänta sig något stöd från sina tyska allierade. Det började också bli uppenbart att Dietl inte skulle kunna inta Murmansk innan vintern kom och på Sallafronten kämpade de finska och tyska divisionerna sig fram genom skogarna mot Kandalaksja. Den enda indirekta hjälp de fick var från den tyska Armégrupp Nord, som nu hade korsat Narvafloden och började pressa hårt mot Leningrad. Detta innebar att STAVKA var tvungna att avsätta allt fler styrkor till detta område och tunna ut dem längre norrut.
Heinrichs högra flygel, som var förankrad vid Ladogasjöns stränder Ladogasjön, men hölls tillbaka något av Talvellas VI kår. Här var överste Snellmanns 17:e division, tillsammans med Karhus 5:e division, i positioner längs floden Tuulosjoki floden. Styrka Lagus, som till stor del bestod av den rörliga 1. Jägerbrigaden och vissa delar av 5:e divisionen hölls i VI kårens reserv. Planen var att Planen var att Lagus, med sina rörliga styrkor, skulle dra nytta av varje genombrott som de andra styrkorna lyckades åstadkomma i den sovjetiska fronten.
På den sovjetiska sidan var Gorelenkos 7:e armé uppdelad i två stridsgrupper. Varje grupp var en division i storlek. Petroskojs operativa grupp under generallöjtnant Avvakumov och Aunus operativa grupp, ledd av Tsvetajev. På andra sidan VI kårens front hade Aunus operativa grupp placerat 3:e gevärsdivisionen under ledning av överste Zinovi Alexejev. Denna division hade satts upp av frivilliga arbetare från Leningrad och hade just anlänt till fronten. Dessutom låg 3:e Marnebrigaden i reserv nära floden Syväri. I takt med att finnarna byggde upp sina styrkor började STAVA bli nervösa och skickade därför fram en av sina reservdivisioner, 314:e gevärsdivisionen under befäl av generalmajor Afanasy Semenkov.
I mitten av fronten stod den finska VII kåren med Paalus 1:a division och Heiskanens 11:e division. När anfallet inleddes anslöt sig även Svenssons 7:e division, som fungerade som kårens reserv.
Vägen Hägglund skulle avancera mot Petroskoi skulle visa sig vara blockerad av Petroskojs operativa grupp, som bestod av två skyttedivisioner, 272:a och 313:e Oinonens grupp O skulle ansvara för flankförsvaret. Grupp O var en lätt division och för att förstärka dem skickades general Engelbrechts 163:e tyska infanteridivision till Oinonen. Ännu längre norrut, i närheten av sjön Porajärvi, placerades en grupp med brigadstyrka, kallad Grupp K, med frivilliga soldater under befäl av överstelöjtnant Eero Kuussaari.
Dessa två nordliga formationer mötte den sovjetiska 71:a gevärsdivisionen under överste Papaljajev.
Den 4 september inleddes anfallet som planerat. Talvelas VI:e kår inledde efter ett kraftigt artilleribombardemang med 180 kanoner. När kanonelden upphörde rusade finnarna in och det tog 5:e divisionen fem timmar att bryta igenom och korsa floden Tuulos. En pontonbro uppfördes snabbt och Lagus, i Assault Force L, rusade fram med sina stridsvagnar. De sovjetiska försvararna bestod av 3:e och 272:a gevärsdivisionerna och var dessutom förstärkta med artilleri och stridsvagnar. Finländarnas manöver kom som en överraskning och tog sovjeterna på sängen, som inte hade något annat val än att retirera.
Lagus körde sin aggressiva taktik och allt som kunde rulla. Hans infanterister lastades på lastbilar och kördes framåt. Den 5 september bröt finnarna igenom de sovjetiska styrkornas linjer som försvarade floden Aunus och framryckningen fortsatte.
Finländarna gick från seger till seger och den ena sovjetiska byn efter den andra föll. Röda armén var på reträtt. Vid den stora staden Aunus upphörde reträtten och sovjeterna grävde ner sig. Röda armén hade varit på en oorganiserad reträtt och styrkorna var inte enhetliga enheter, utan bara spridda grupper av soldater som gjorde vad de kunde för att försvara sig. Befälhavaren för den karelska fronten, gen Frolov, gav tydliga order om att Aunus skulle hållas till varje pris. Det varade inte särskilt länge, för på kvällen den 5 september hade de ryska styrkorna drivits ut ur staden.
Längre norrut, i Normoila - en liten by, fick finländarna kämpa från gathörn till gathörn för att rensa staden från ryssar. Byn var viktig eftersom den låg på flanken av Lagus framryckande stridsvagnar i riktning mot Syväri. I byn stred 5:e och 17:e finska divisionen. Den 6 september anföll finländarna Nurmoila från tre håll. Finländarna var i numerärt underläge, men staden låg så till att Alexeyevs 3:e gevärsdivision hade terrängfördel. Finnarna försökte sig på flera anfallslinjer innan de insåg att de var tvungna att inta staden söderifrån. Till en början lyckades de erövra de sovjetiska förrådsdepåerna och sedan skära av huvudvägen som gick i nordostlig riktning mot Saarimäki. Därefter anföll 5:e divisionen byns sydöstra hörn, medan soldater från 17:e divisionen anföll norrifrån längs huvudvägen. Det såg bra ut till en början, men sedan täpptes de sovjetiska ställningarna till och motståndet mot finnarna bara ökade. Längs sjön Lindojanjärvi tog det till slut stopp på den östra sidan av sjön. Sjön Lindojanjärvi var en av delindojanjärvi var en av tre mindre sjöar söder och öster om Nurmoila. Framryckningen gick långsamt, men när finnarna till slut lyckades bryta igenom fann de totalt 81 väl befästa sovjetiska ställningar.
Nurmoila var till slut i finska händer, men Röda armén gjorde ett sista desperat försök att återta staden. Samtidigt anlände de finska förstärkningarna och den sovjetiska 3:e gevärsdivisionen insåg att anfallet var meningslöst och drog sig tillbaka.
Det var nu den 7 september och ryssarna var på full reträtt, medan finnarna kämpade för att stänga den planerade fällan för dem. All tung utrustning lämnades kvar medan soldaterna rusade österut med huvudet före.
Lagos fortsatte sin framryckning mot floden Syväri, medan 5:e och 17:e finska divisionerna säkrade hans norra flank. För att upprätthålla ett maximalt tryck vid fronten roterades besättningarna med jämna mellanrum så att de sovjetiska motståndarna alltid skulle möta fräscha och utvilade besättningar. Den 7 september nådde de första Jaegers, tillsammans med några stridsvagnar, floden nära staden Lotinanpelto. Lagos nådde målet på bara tre och en halv dag från det att anfallet inleddes vid Tuulosjoki - ett avstånd på nästan 13 mil. Dagen därpå lyckades besättningar från 17:e infanteridivisionen erövra en liten del av Murmanskbanan i närheten av Lotinanpelto, och en av STAVKA:s värsta mardrömmar gick i uppfyllelse.
Lagos beordrade att järnvägsbron över Syväri skulle erövras för att säkra ett bra försvarsläge. Detta lyckades den 13 september. Framryckningen gick nu långsammare och den 22 september förflyttade sig VI kåren längre söderut längs floden. Här intog man byn Podporoze och Bulajeva och kunde till slut upprätta en försvarslinje vid Jandebajoki, en liten flod nästan en mil öster om Syväri. 5. den 17:e divisionen intog sina positioner vid flodens mynning, medan den 17:e divisionen låg söder om floden och upprätthöll brohuvudet.
Finnarna hade nu uppfyllt sina förpliktelser gentemot Hitler och hans stab Hitler och hans stab. De skulle nu sitta i sina ställningar och vänta på Norra armégruppen ryckte fram och mötte den i motsatt riktning.
Anfallen upp till Syväri var första gången som finnarna kunde använda hela sin stridsvagnsstyrka tillsammans. Stridsvagnarna var huvudsakligen erövrade - gamla sovjetiska stridsvagnar, men de hade använts på ett aggressivt och effektivt sätt av Talvela. Här, längs floden Syväri, hade VI:e kåren möjlighet att omringa de sovjetiska styrkorna norr om Aunus. Planen var nu att den finska kåren skulle fortsätta framåt mot Petroskoi. VII:e kåren skulle också inta staden Prääsä under sin framryckning.
VII:e kårens framryckning
På Karelska arméns vänstra flank Grupp O avancerade längs vägen mot Munjärvi. De nådde byn Onkamus den 25 augusti och efter många svårigheter i den svåra terrängen lyckades de erövra ett brohuvud på andra sidan floden Suunujoki. I början av september gick den sovjetiska 71:a divisionen till motattack och pressade tillbaka finnarna till Onkamusområdet. Söder om Söder om grupp O hade finländarna också stött på problem, eftersom Heiskanens 11:e division hade anfallit genom de sovjetiska linjerna mellan sjöarna Sotäjervi och Säämäjärvi och fått betala ett högt pris för detta.
Det finska högkvarteret pressade på och ville ha mer framsteg i anfallen. Nu kom order om att 11:e divisionen skulle erövra korsningen vid Prääsä och därifrån svänga i riktning mot Pyhäjärvi. Här skulle de förena sig med 7:e divisionen från VI kårens vänstra flank. Planen var att skapa en gigantisk motväg och omringa de sovjetiska styrkorna i området. I mitten skulle 1:a divisionen försiktigt avancera för att försöka hindra Röda arméns styrka från att fly västerut. Den 11:e divisionen mötte hårt motstånd på sin väg till Prääsä. Heiskanen behöll lugnet och lyckades isolera och anfalla de sovjetiska styrkorna bit för bit och besegra dem efter hand. I närheten av Markkila gick de sovjetiska styrkorna till motanfall, men Heiskanen lyckades stoppa anfallet och omringa styrkan. Detta motanfall var besegrat den 2 september. Den 3 september fortsatte hans styrkor mot sydväst genom den täta skogen. Finnarna hamnade bakom den sovjetiska eftertruppen som bevakade bron över Sänäjoki, ett biflöde till sjön Vahatjärvi. Den sovjetiska eftertruppen, som också var uppställd med stridsvagnar, blev helt överrumplad och verkade nästan paralyserad. De hade inte tid att sätta upp något större försvar, än mindre bryta sig ut. De besegrades på kort tid.
Den 5 september erövrade divisionen byn Kinnas och den viktiga bron över floden Suojujoki - i striden om byn förlorade det sovjetiska 163:e skytteregementet ett stort antal man, däribland regementschefen och nästan hela staben. Efter segern avancerade finländarna i riktning mot Prääsä.
Den 8 september erövrade de Prääsä och kort därefter vägkorsningen intill. 50:e infanteriregementet, som ledde det finska anfallet, hade fem döda och 14 sårade i striderna, medan Röda armén förlorade över 1.100 man och 200 fångar. Efter striden kunde 11:e divisionen fortsätta sin framryckning och stödja 1:a och 7:e divisionerna i anfallet mot sjön Pyhäjärvi.
Samtidigt som striderna om Prääsä pågick anföll 1:a divisionen under ledning av Paalu österut på södra sidan av sjön Vahatjärvi. 1. 1:a divisionen hade anlänt till området den 1 september och kämpade hårt mot de två sovjetiska skytteregementena 9:e och 24:e (motoriserade), som stred om området fram till den 7 september. Efter att området hade säkrats avancerade Paalus infanterister genom den täta skogen till korsningen vid Nirkka - cirka 15 kilometer nordväst om vägen Pyhjärvi-Saarimäki, som erövrades en vecka senare den 13 september. Finnarna avancerade ytterligare, men stoppades nästa dag på sydvästra sidan av Pyhäjärvi. Det tog två dagar innan de lyckades besegra sovjeterna och avancerade den 16 september mot byn Simanisto på södra sidan av sjön. Här mötte de delar av VI:e kårens 7:e division, som hade gått runt de sovjetiska styrkorna och var på väg att anfalla i nordvästlig riktning. Röda armén hade förlorat stora styrkor i området i och med striderna mot finnarna, men majoriteten av de ryska soldaterna hade flytt skogsområdet kring Pyhäjärvi i riktning mot Petroskoi. Vid Pyhäjärvi erövrade finländarna en ansenlig mängd material, bland annat ett stort antal kartor, en mobil tryckpress, en lastbil full med filmutrustning, flera fältsjukhus och stora mängder ammunition.
Samtidigt anföll den 7:e finska divisionen, under befäl av Svensson, från VI:e kåren den 10 september ett anfall österut från sjön Kotatjärvi. Tre dagar senare hade styrkorna erövrat Lumatjärvi-övergången. Den 7:e divisionen fortsatte österut i riktning mot städerna Latva och Tarsepoli, som var en station på Murmanskbanan.
Slaget vid Petroskoj
Huvudstaden i Sovjetkarelen hette Petroskoi. År 1939 fanns det cirka
70.000 invånare i staden. På grund av stadens strategiskt viktiga läge på västra sidan av sjön Ääninen var det viktigt för finländarna att erövra staden. STAVKA hade tidigt insett att det skulle stå dem dyrt att till varje pris försöka hålla staden. Finländarna höll fortfarande på att eliminera de sovjetiska styrkorna mellan VI:e och VII:e kåren, men började planera för att inta staden. I mitten av september började de finska styrkorna närma sig staden från både söder och väster. Den 11 september utfärdade Mannerheim Mannerheim order till den karelska armén att gå till anfall. Ordern löd
1. De anfall som har inletts nordväst om Ladoga ska fortsätta. Jag förklarar härmed att Petroskoi som vårt huvudmål för dessa attacker.
2. För detta ändamål kommer både 4:e infanteridivisionen och 163:e tyska divisionen att sättas in.
3. Jag beordrar härmed Karelska armén att använda minst tre divisioner i anfallet mot Petroskoi Petroskoi.
4. 163. den 163:e tyska divisionen ska placeras på arméns högra flank. Om möjligt ska divisionen placeras i ett brohuvud söder om floden Syväri.
Syftet med att placera 163:e divisionen så långt söderut var att den skulle kunna fortsätta sina attacker söderut mot Leningrad Leningrad. Mannerheim var mycket tydlig med att de finska styrkorna inte skulle fortsätta söderut mot Leningrad efter att Petroskoj hade intagits.
Dessa nya styrkor gav hopp om att de sovjetiska styrkorna på Karelska näset skulle kunna omringas och besegras. För tillfället var det högst osäkert om de två finska kårerna VI och VII skulle kunna besegra alla sovjetiska styrkor, eftersom det helt enkelt fanns för många öppna hål i de finska linjerna runt sovjeterna.
Finländarna strävade efter att skapa en så bred front som möjligt, eftersom sovjeterna var underlägsna i antal och skulle få problem med en bred front. Den 16 september var finnarna redo att gå till anfall.
Ett av problemen för finländarna var höstregnen, som nu var i full gång. Lagus 1. Jägerbrigaden försenades på grund av detta när de ryckte fram från Syväri.
Söder om Petroskoi skulle 7:e divisionen ansluta sig till de övriga styrkorna i området och anfalla söderifrån i Latvaområdet. Heiskanens 11:e division skulle anfalla österut från norra sidan av sjön Prääsäjärvi. På 7:e divisionens vänstra flank skulle Viljanens 4:e division anfalla genom den täta skogen mot staden, medan Paalus 1:a division skulle avsluta arbetet med att rensa ut de sovjetiska styrkorna i Prääsä-området och sedan gå in som reserv.
När 4:e divisionen anföll längs vägen Säämäjärvi hamnade den i hårda strider kring järnvägsstationen i Villavaara. Den 14 september anföll major Luukkos 1:a bataljon utan pardon och lyckades omringa dem och slå ut de sovjetiska försvararna i stationsområdet. En del av ryssarna lyckades fly genom de många små öppningarna mellan de finska divisionerna. Totalt tillfångatogs 500 sovjetiska soldater, varav majoriteten tillhörde 313:e gevärsdivisionen. I den motattack som följde dödades över 2.000 sovjetiska soldater och flera stora kanoner, lastbilar och stridsvagnar föll i finska händer. Finländarna vände vapnen mot sina forna ägare och slog tillbaka en rad motanfall som kom under dagen.
Nästa steg var att eliminera de små motanfallen som hade uppstått i området. Det visade sig att en del av dem var mycket ihärdiga och flera av dem gav inte upp förrän den 26 september. Willjans division besegrade en rad sovjetiska stödjepunkter en efter en och erövrade betydande mängder material. Den 19 september nådde de och erövrade korsningen vid Markkila.
Från korsningen fortsatte divisionen österut med målet att skära av de sovjetiska styrkornas flyktväg från Petroskoi och norrut. Finländarna mötte hårt motstånd från 313:e gevärsdivisionen längs Ääninens stränder. Fiendens vänstra flank var väl försvarad, men Viljanens mannar lyckades bryta igenom på höger sida. Den finska framryckningen stannade upp vid byn Viitana.
Den 28 september kämpade sig 4:e divisionen in på byns västra sida, men stoppades vid en välförsvarad flodövergång. Här hindrades Viljanenes styrkor från att avancera vidare och de hann inte fram till Ääninens strand innan Petroskoi föll. Deras bidrag var ändå av stor betydelse för 11:e divisionen, eftersom det säkrade divisionens flank i norr, vilket i sin tur gjorde det möjligt för divisionen att genomföra en flankmanöver och öppna vägen till staden.
Den 11:e divisionen under Heiskanens ledning möttes av den sovjetiska 37:e gevärsdivisionen under ledning av överstelöjtnant Alexander Derzavin.
När finländarna närmade sig staden kom Cyril Meretskov, befälhavare för 7:e sovjetiska armén, att flera oberoende stridsgrupper skulle sättas upp för att försvara Petroskoi.
Den 24 september började Heiskanen sin framryckning och intog först staden Polovina samma dag och fortsatte sedan till Vilgaövergången den 28 september. VII kåren hade redan den 26 september nått ett område sex kilometer väster om Petroskojs förorter och 1:a divisionen nådde Lohijärvisjöns strand den 26 september, för sent för att kunna delta i själva striden om staden.
De ryska styrkorna i Petroskoi var oroliga för att de skulle bli omringade och besegrade som i en motattack. Major Jouko Hynninen från Lagus 1. Jägerbrigaden var så trött på att vänta på resten av anfallsstyrkan, som försenades av de leriga vägarna, att han anföll den lilla byn Latva med de styrkor han hade till hands. Detta chockade sovjeterna och deras moral fick sig en rejäl törn. Två dagar senare anlände Svenssons 7:e division till samma område och de två förbanden förenade sina styrkor i området norr om byn Tarsepoli. Här hade 7:e divisionen stridit med resterna av den sovjetiska 3:e skyttedivisionen som brutit sig ut ur Nurmoilamotten några veckor tidigare.
Lagus rusade fram med alla förstärkningar han hade och under ledning av 1:a jägarbrigaden intogs byn Petäjäselkä den 23 september. Detta innebar att Röda armén var avskuren söderifrån och att de nu hade förlorat möjligheten att retirera söderut mot Leningrad Leningrad.
Under framryckningen hade 11:e divisionen tillfogat ryssarna svåra förluster vid både Polovina och Vilga. Finnarna hade avancerat genom den täta skogen och anfallit fienden bakifrån. Den 27 september rapporterade Meretskov Meretskov till STAVKA och Stalin att han nu skulle gå till anfall med 7:e armén med alla tillgängliga styrkor. Han hade dragit tillbaka sina styrkor och bildat en 55 kilometer lång linje med 17.800 man. Av dessa var inte mer än 9.000 stridstränade soldater, de övriga kom från olika stödenheter och lösryckta grupper. I norr låg 313:e gevärsdivisionen. Det var via den vägen som de sovjetiska styrkorna skulle kunna fly om det skulle behövas. I mitten av fronten låg 37:e gevärsdivisionen och 272:a gevärsdivisionen, och i söder låg 1:a lätta brigaden och väntade på finnarna.  Den svagaste linjen hölls av de frivilliga i 3:e divisionen, som skulle hålla den västra delen av staden. För flygunderstöd fanns 57 flygplan tillgängliga från Röda flygvapnet.
Den 1 oktober ryckte den 11:e finska divisionen fram längs huvudvägen i Sollusmäkiområdet i stadens nordvästra hörn. De finska styrkorna var trötta och hade inte tillräckligt med kraft eller förnödenheter för att inleda en ytterligare framryckning i riktning mot vägen till Solomannihalvön. Som ett resultat av detta lyckades några sovjetiska styrkor smyga sig ur fällan längs denna väg. Kort därefter överfölls det sovjetiska brohuvudet på halvön av finländarna, som tog många krigsfångar och erövrade en ansenlig mängd utrustning.
Senare samma dag anföll och erövrade 1:a finska divisionen Petroskoj. Staden hade inte varit så starkt försvarad som finländarna hade trott. Ryssarna hade tömt staden på de viktigaste maskinerna i fabrikerna och de viktigaste officerarna samt ett stort antal soldater. När stadens centrum var i finska händer gav Röda arméns soldater i resten av staden upp och kapitulerade. Även motståndet söder om staden kapitulerade inför Lagus angrepp. Staden fick omedelbart ett nytt finskt namn: Äänislinna.
Finnarna hade räknat med att möta starka sovjetiska styrkor när de anföll, men STAVKA ansåg att staden var för svår att försvara och att den förmodligen inte ansågs vara så viktig som man hade trott. Murmanskjärnvägen var fortfarande i drift längs linjen på stranden av sjön Vita havet och ner till det inre av Sovjetunionen. Redan under sommaren hade STAVKA planerat att staden skulle kapitulera om finnarna kom så långt österut.
Sammantaget hade STAVKA taktiskt dragit sig tillbaka till den ena försvarslinjen efter den andra, samtidigt som man tillfogade finnarna största möjliga förluster. De sovjetiska pionjärtrupperna hade hela tiden arbetat sig österut och byggt nya linjer, och det hade fungerat bra.
Den 2 oktober fortsatte den finska 1:a divisionen sin framryckning genom staden och österut, över Solomannihalvön. Samtidigt bröt 4:e divisionen igenom vid floden Suojunjoki och sjön Urjärvi och nådde byn Besvotes.
Längre söderut skickade Svenssons 7:e division en stridsgrupp för att korsa floden Syvärinniska med attackbåtar under ett tjockt täcke av rök ett tjockt röktäcke och artillerield. Den 6 oktober hade de upprättat ett brohuvud söder om älven. Planen var att fortsätta framryckningen på två axlar och erövra området mellan sjön Orensenskoje och staden Oshta. Den 14 oktober anföll 7:e divisionen 114:e gevärsdivisionens frontförband, som just hade förflyttats från Sibirien. Finnarna insåg att de inte kunde fortsätta sin framryckning och drog sig tillbaka något och upprättade en försvarslinje mellan Kimjärvisjön och Särkijärvi. Här låg den kvar fram till sommaren 1944.
Etablering och försvar av den tredje försvarslinjen
Längst norrut i Karelska armén befriades Grupp O befriad. Petroskoi hade intagits och gruppen kunde rycka fram från Onkamus-linjen. I detta område i norr hade gruppen utkämpat en rad små strider mot den sovjetiska 71:a gevärsdivisionen. I början av oktober Fick Grupp O förstärkning och order att säkra Munjärvi-området. Finnarna anföll och ett starkt motstånd bildades snabbt. Finländarna förhandlade med de sovjetiska befälhavarna i motparten och kom överens om att alla de högsta befälhavarna skulle få bryta sig ut och fly, medan soldaterna stannade kvar. Soldaterna kapitulerade ganska snabbt. Som ett resultat av detta föll byn Munjärvi den 7 oktober och Grupp O planerade nu nästa steg.
Den 7 oktober tilldelades Finlands högste militäre ledare Gustav Mannerheim Mannerheimkorset av både 1:a och 2:a klass - och var den förste att ta emot det.
Mannerheim behövde nu befästa sina positioner längs fronten. För att säkra de områden som vunnits och för att säkra landet på bästa möjliga sätt gav han order om att upprätta en tredje försvarslinje mellan sjöarna Seesjärvi och Ääninen. Detta skulle ske genom att hans styrkor anföll från både söder och väster.
Staden Karhumäki, som ligger i den nordligaste delen av sjön Ääninen, var den naturliga stödjepunkten i området. I staden skulle det vara möjligt att etablera en solid förankringspunkt för en stark försvarslinje mot öster.
VII kåren började sin framryckning från Äänislinna genom ett svårt område som huvudsakligen bestod av små sjöar.
Mannerheim gav order om att skapa en ny kår, II kåren, som skulle bestå av styrkorna på Karelska arméns vänstra flank. Kåren stod under befäl av generalmajor Taavetti Laatikainen och bestod av 4:e divisionen, Grupp O och 8:e divisionen, som nyligen hade förflyttat sig norrut från Karelska näset.
Mot dem stod vad STAVKA kallade Karhumäki Operational Group, som bestod av 37:e, 71:a och 313:e gevärsdivisionerna. De hade sammanlagt 46.676 man. Dessutom var 289:e gevärsdivisionen baserad i Seesjärviområdet och var direkt underställd Karelska fronten. STAVKA hade gett order om att Karhumäki skulle hållas till varje pris. Finnarna anföll och lyckades utan motstånd inta staden Kontupohja, som låg längre norrut.
Samtidigt avancerade Laatikainens styrkor längs vägen mellan Juustjärvi och Mäntyselkä i riktning mot Karhumäki, medan en grupp avancerade längs vägen från Porajärvi och norrut till Paatene och nådde den västra änden av sjön Seesjärvi.
Allt gick enligt den finska planen. På norra sidan av Paatene förenade sig II kåren med Raappanas 14:e division, som var det första finska förbandet som korsade gränsen till Sovjetunionen. Laatikainens män fortsatte sin framryckning till Karjalan Maaselkä och vidare till byn Suurlahti den 23 november. Ett litet motstånd bildades vid Liistopohja, men de sovjetiska soldaterna lyckades fly över den nu frusna sjön Seesjärvi. Finnarna höll nu den norra delen av sin önskade försvarslinje. Anfallet mot Karhumäki kom den 5 december från tre håll och staden intogs. Dagen därpå intogs byn Poventsa, som ligger längst ut på Stalin-kanalen.
För att stoppa den finska framryckningen sprängde Sovjet slussarna i Stalinkanalen den 8 december. Detta fick floden Poventsa att svämma över sina bräddar och en tre meter hög våg sköljde genom staden. Vågen svepte med sig en del av husen och en del av de finska soldaterna i staden.
Dagen innan hade Mannerheim beordrat alla finska styrkor att stoppa sin framryckning och börja upprätta en försvarslinje längs Poventsa-Voljärvi-Hiisjärvi. Under den följande månaden försökte Röda armén upprepade gånger återta Karhumäki, men utan framgång. Försvarslinjen upprättades och den skulle stå kvar under hela kriget - fram till sommaren 1944.
Politiskt knepig situation
Finländarna hade nu återtagit de landområden som de hade förlorat efter vinterkriget. Mannerheim och de politiska ledarna i Finland var nöjda. Finland befann sig nu i en slags politisk balansgång. Sedan vinterkriget hade man haft ett mycket gott förhållande till västmakterna, särskilt Storbritannien och USA. Men nu var de obönhörligt knutna till Hitler och hans kampanj mot Sovjetunionen. USA pressade finnarna att inte gå över den sovjetiska gränsen, utan bara ta tillbaka de territorier som de tidigare hade förlorat. Storbritannien höll med USA, men hade ett stort problem med att vara allierad med Stalin om man inte tydligare tog avstånd från den finska attacken. Samtidigt var USA mycket tydliga med att det material som man skickade till Sovjetunionens undsättning via Murmanskbanan betraktades som amerikansk egendom och att varje angrepp på den skulle uppfattas som en provokation mot dem. Finländarna drog därför tillbaka sina styrkor till den gamla gränsen och gjorde få försök att bryta Murmanskbanan under kriget. Storbritannien förklarade krig mot Finland den 6 december, dagen innan Japan anföll Pearl Harbor, vilket tvingade USA in i kriget.
Hankö
Som en nagel i ögat på Finland var den sovjetiska flottbasen på Hankö. På Finlands sydspets låg denna starka bas med mer än 35.000 soldater från Röda armén, understödda av både stridsvagnar och tungt artilleri. Stalin ville använda halvön som bas eftersom han kunde kontrollera stora delar av Finska viken och inloppet till Leningrad Leningrad. Röda flottan lade ut ett gigantiskt minfält från hamnen vid Hangö hamn och tvärs över inloppet till Finska viken. Detta ledde till att den finska flottan delades i två delar. En del som låg väster om minfältet och en del som låg öster om. Stalin ville också hålla tyskarna borta från detta område så att de inte skulle hota Leningrad. Finnarna försökte upprepade gånger att röja fältet utan att lyckas. När fortsättningskriget började blev den östra delen därför den finska flottans territorium, medan den västra delen blev tyskt territorium. Detta var situationen ända fram till Norra armégruppen erövrade Estland, varefter det blev lättare att få förnödenheter genom Finska viken.
När det gällde Hankö var finländarna inte särskilt intresserade av att anfalla den kraftigt befästa halvön. Mannerheim satte in Grupp Hankö i halvöns hals och stängde ute den sovjetiska styrkan. Det som finländarna fruktade mest var att den starka garnisonen skulle anfalla rakt in i Finland och i ryggen på den karelska armén. Sovjet på halvön förhöll sig lugnt och endast mindre skärmytslingar och några få artilleridueller förekom under hösten. När vintern närmade sig blev försörjningssituationen svår för Röda armén, och natten till den 2 december evakuerade sovjeterna, mitt framför näsan på finnarna, alla sina män och större delen av sin utrustning.  Finska viken var nu öppen och minfältet var röjt. Trots detta körde ett antal finska och tyska fartyg på minor i området under hela kriget.
Operation Silberfuchs - den Murmanskfronten och Operation Platinfuchs på Sallafronten
Från Sallafronten norrut till Nordkalotten utkämpade tyska och finska styrkor en hård strid mot Röda armén. Dessa strider beskrivs i detalj i Militära operationer nummer 26. Murmanskfronten 1941 och kommer därför inte att ges något större utrymme i denna bok.
I korthet kan vi beskriva det som två separata kampanjer, som båda misslyckades. Längst i norr anföll Dietls bergsjägare på två axlar från Petsjengaområdet. På grund av dålig spaning och usla kartor stod det snabbt klart att de två regementena inte kunde avancera på de två planerade axlarna på de två planerade axlarna. De var därför tvungna att rycka fram en efter en. Redan i början av anfallet, som inleddes den 29 juni 1941, en vecka efter att Barbarossa hade inletts längre söderut, hamnade tyskarna i hårda strider mot sovjetiska styrkor på Fiskerhalvön. Striderna var så hårda att tyskarna inte kunde erövra halvön utan valde att stänga av den med de sovjetiska soldaterna liggande som ett hot i flanken. Detta band upp stora tyska och en del finska styrkor som var låsta till detta område för resten av kriget. De två tyska regementena lyckades avancera ända till floden Litza, där de stoppades av Röda armén. Striderna gick fram och tillbaka under några veckor innan fronten bokstavligen frös till is när vintern kom i oktober. Här låg fronten stilla fram till STAVKA:s stora offensiv i oktober 1944 - efter att finnarna dragit sig ur kriget.
Längre söderut, vid Sallafronten, var läget inte mycket bättre. Här försökte en bra blandning av tyska och finska styrkor kämpa sig fram genom de djupa och ogenomträngliga finska skogarna.  Här mötte de ständigt hårt motstånd från Röda armén, och de kunde inte kämpa sig fram till Kandalaksja, som var målet för framryckningen. Även här frös fronten till is och först hösten 1944 drog sig de finska och tyska styrkorna tillbaka från området.

Offensiven på Karelska udden

Kartan visar de finska attackerna på Karelska näset

Finska soldater korsar en "Livars-bro" under framryckningen på Karelska näset.(SA-KUVA)

Finska infanterister springer förbi en brinnande BT-5 stridsvagn under striderna vid Palalahti den 5 augusti 1941.(SA-KUVA)

En pråm med två Bofors 37 mm pansarvärnskanoner flottas över sjön Kiiskensjärvi nära Simola (SA-KUVA)

Finska soldater rycker fram mot Muolaa i slutet av augusti 1941.(SA-KUVA)

Finska soldater på rad efter erövringen av Viborg erövrades den 31 augusti 1941.(SA-KUVA)

Ryskt material lämnas kvar i Porlammi motte sommaren 1941 (SA-KUVA)

Den fortsatta finska framryckningen mot den gamla gränsen på Karelska näset.

Finnarna var tvungna att bygga kilometerlånga timmervägar genom Karelens oframkomliga skogar (SA-KUVA)

Petroskoi efter att finnarna erövrat staden och döpt den till Äänislinna. Fotot togs den 17 oktober 1941 (SA-KUVA)

Finska soldater under slaget om Karhumäki den 23 november 1941 (SA-KUVA)

En finsk vaktpost med kulspruta står på vakt vid Hankö hösten 1941 (SA-KUVA)

Framryckningen genom skogarna vid Salla var mycket svår med täta skogar och mycket oländig terräng (SA-KUVA)

Skyttarskyttegravskrig
i Karelen 1942-1944

När finländarna gick på defensiven började de bygga ut försvaret österut. De hade inga planer på en förnyad offensiv. Deras mål hade i stort sett uppnåtts, och de områden som de hade förlorat till Stalin efter vinterkriget hade vunnits tillbaka.

Len långa fronten var i stort sett lugn, med undantag för några sovjetiska anfall som finländarna slog tillbaka.
Finländarna hade inget större intresse av att fortsätta kriget. De ville sitta stilla i hopp om att Tyskland skulle besegra Sovjetunionen och att de återigen skulle kunna bli neutrala. Man hade visserligen gjort en resa in på sovjetiskt territorium, men hade dragit sig tillbaka igen.
Förlusterna under erövringarna 1941 hade stått dem dyrt, och de ville skicka hem så många män som möjligt. Finland var ett jordbrukssamhälle och man behövde sina bästa män för att bruka jorden. Dessutom hade nästan 80.000 kvinnor förts ut ur landet och placerats i industrin för att underhålla de olika fabrikerna.
Det finska artilleriet och flygvapnet deltog aldrig i bombardemanget av Leningrad Leningrad, och det var helt avsiktligt.
Under striderna sommaren och hösten 1941 förlorade finländarna 26.355 man och mer än 60.000 sårades eller skadades på annat sätt.
Samtidigt som striderna i Sovjetkarelen trappades ned kämpade Wehrmacht sig fram till Moskvas portar, och det såg verkligen mörkt ut för Stalin Stalin. Tidvattnet vände och de tyska styrkorna kastades tillbaka och kom aldrig i närheten av att inta Moskva igen senare under kriget. Mannerheim insåg att Hitlers fälttåg inte skulle lyckas, och finländarna började fundera på hur de skulle kunna dra sig ur kriget. Samtidigt började kriget kosta finländarna mycket mer än de hade råd med. Med bara fyra miljoner invånare kunde landets ekonomi inte klara av vare sig förlusten av män eller kostnaderna för att ha en stor armé vid fronten. Krigföringen började nu likna gerillakrigföring, där spaningsstyrkor med lång räckvidd smög sig kilometervis in på sovjetiskt territorium och orsakade skador på Röda armén.
I början av 1942 hade finländarna 386.859 man under vapen, varav 125.865 var på konvalescens. Ytterligare förluster i kriget var 7606 döda 1942 och 4267 1943 - en betydande nedgång.
Redan den 28 november 1941 skrevs de första 9.000 soldaterna ut och skickades hem. Ytterligare 110.000 skulle skickas hem så småningom, och när Leningrad föll skulle ytterligare 250.000 man avskedas. De äldsta männen skulle skickas hem först och finnarna började omorganisera sina förband efter ålder. Under våren 1942 skickades 180.000 man hem, medan 450.000 man fortfarande var under vapen.
De finländare som tidigare hade tvingats evakuera Karelen började flytta tillbaka till sina gamla byar. Enbart under 1941 återvände 76.000 till sina hem och under hela kriget, fram till sommaren 1944, hade 280.000 hittat tillbaka till sina gamla hus. De flesta av deras hem hade bränts eller förstörts, men de fick hjälp och stöd att bygga upp dem igen, och det dröjde inte länge innan byarna och städerna i Karelen sjöd av liv igen. De ryska invånare som hade flyttat till området mellan vinterkriget och sommaren 1941 togs väl om hand av de finska myndigheterna. Sovjet hade tagit de bästa människorna och evakuerat dem tillsammans med soldaterna, men lämnat kvar några stora kontingenter av slaver. Bland annat inrättade finländarna skolor där man undervisade i både finska - 112 skolor - och ryska - 44 skolor.
De största striderna under skyttegravskrigen
På fronten längs Syväri inträffade flera anfall och mindre sammanstötningar under åren 1942-1944. STAVKA hade gett den nybildade 7:e separata armén, under befäl av gen Gorelenko, ansvaret för området. Denna armé bestod av sex gevärsdivisioner och fyra sjökanonbrigader. På den finska sidan av fronten fanns fyra finska och en tysk infanteridivision. På den finska sidan var det generallöjtnant Karl Oeschs Aunus Gruppe som ansvarade för området.
Den första stora attacken kom i januari 1942 på Maaselkähalvön. Sovjet ville förhindra en förmodad attack mot Sorokka. STAVKA antog att finländarnas framryckning inte hade hejdats och att de kunde förvänta sig kraftigare attacker. Sorokka var en viktig järnvägsknutpunkt för leveranser längs Murmanskbanan, och det var något Stalin var rädd för att förlora. I december körde Gorelenko fram Gorelenko fram två nya divisioner och attacken inleddes den 1 januari med Krivi som mål. Krivi låg mitt i den finska försvarslinjen. Efter tre veckors blodiga strider lyckades Röda armén erövra Krivi, som låg mitt på halvön. Laatikainens armé retirerade en aning och täppte till luckan i försvarslinjen. När finländarna hade situationen under kontroll beordrade Laatikainen en motattack och den 7 februari, efter två dagars strider, återtog finländarna stationsstaden. Samtidigt med dessa strider genomförde ryssarna en flankmarsch med skidbataljoner på halvön sydväst om Poventas. Detta överraskade finnarna, och ryssarna hade använt samma taktik som finnarna genom att åka skidor över alla de frusna sjöarna i norra änden av Ääninen. Det blev hårda strider som varade i en vecka innan ryssarna slogs tillbaka. Samma sak hände när Röda armén försökte inta Klimetskijön nordväst om Äänislinna i januari och februari och förlorade cirka 3.000 man i striderna. Totalt rapporterade den sovjetiska armén i Karelen att den förlorat 10.300 man under januari och februari.
Som svar på de sovjetiska attackerna beordrade det finska högkvarteret major Arnold Majewski att bilda en två bataljoner stark grupp som skulle kallas "Grupp M" Major Arnold Majewski beordrades att bilda en två bataljoner stark grupp som skulle kallas Grupp M. Han beordrades att genomföra ett långväga spaningsuppdrag och förstöra Murmanskjärnvägen vid Maiguba, som ligger på norra sidan av staden Sekee vid Uikujärvis strand. Bataljonerna påbörjade sin 100 kilometer långa resa den 14 januari och anföll Maiguba den 19 januari, där de även sprängde järnvägsspåren norr om staden. Finländarna omorganiserade sig snabbt efter anfallet och återvände hem. På vägen hem gick de i ett sträck, med endast fyra timmars rast. Attacken var en framgång och stora delar av Murmanskbanan förstördes.
Nästa sovjetiska attack kom våren 1942 under den så kallade rasputitsan. Anfallet kom den 11 april, i södra änden av Syväri-fronten, och Sovjet hoppades att finnarna skulle ha svårt att slå tillbaka anfallet på grund av de många leriga vägarna. Sex sovjetiska divisioner och fyra brigader gick till anfall mot fyra finska divisioners försvarslinjer. Anfallet kom på bred front och med undantag för den vänstra flanken lyckades finländarna hålla emot. Röda armén trängde ända fram till vägen Podporoze-Oshta. Finnarna omorganiserade sig och samlade en formidabel styrka som anföll och återerövrade området den 21 april 1942. Finnarna förlorade 2.165 man, medan Röda armén förlorade 3.439 döda, 847 saknade och 8.500 sårade.
Den 24 april anfölls Kiestinki-området på nytt av den sovjetiska 26:e armén. På den finska sidan fanns den finska divisionen J och den tyska 6. SS bergsdivisionen. Det sovjetiska anfallet kom genom den täta skogen på norra sidan och runt den finska flanken vid Kiestinki-vägen och anföll finnarnas bakre områden. Finnarna var nu omringade, men den 7 maj kom tyska och finska styrkor till undsättning och räddade dem. 248 tyskar och 170 finländare dödades i striderna. Detta var lite jämfört med de sovjetiska förlusterna, som uppgick till 22.300 man med totalt 4.466 döda.
Efter dessa strider förflyttades den tyska XVIII bergskåren till denna del av fronten, norr om Uhtua, medan den finska III kåren, som endast bestod av 3:e divisionen, förflyttades till Karelska näset, där den stannade tills Sovjetunionen anföll igen sommaren 1944.
Sissis och Kaukopartio
Det finska ordet Sissi står för gerilla och Kaukopartio för spaningspatruller med lång räckvidd. Orden användes ofta synonymt för att beteckna de finska stridspatruller som smög sig, eller flögs, djupt bakom de sovjetiska linjerna. Sissi användes ofta för sabotageoperationer med kortare räckvidd som utfördes direkt bakom fiendens linjer, medan Kaukopartio ofta gick betydligt längre och tog längre tid. De grupper som utförde dessa aktioner var frivilliga, högt motiverade och välutbildade soldater. De kunde överleva i det ogästvänliga landskapet i Sovjetunionensovjetunionen med mycket små förnödenheter under en lång tidsperiod. De valde sina egna mål - attackerade och försvann igen. De ägnade sig också åt spionage och underrättelsearbete, tog fångar, sprängde lagerlokaler, störde radiotrafiken och skapade på andra sätt så mycket oväsen och problem för ryssarna som möjligt.
Den mest kända av de finska soldaterna som deltog i denna krigföring var Lauri Törni, som efter andra världskriget tog värvning i den amerikanska armén och tjänstgjorde flera gånger i Vietnam innan han dödades 1965.
Striderna om Suursaari/Hogland
Röda armén hade ockuperat Suursaari under vinterkriget. Finland tvingades avträda ön till Sovjetunionen. När kriget åter var ett faktum och Och Operation Barbarossa inleddes, satte Leningrads försvarsdistrikt en stark garnison på ön. I takt med att Armégrupp Nord rörde sig närmare Leningrad beslutade STAVKA att beordra evakuering av stora delar av ön. Efter att Hankö också hade evakuerats började situationen även här att bli hotad.
När de sovjetiska styrkorna hade lämnat ön och även övergivit grannöarna Sommers och Bolshoi Chuters den 7-9 december 1941, ryckte den finska kustbevakningen in och ockuperade öarna. Finnarna försökte förflytta större styrkor till öarna, men det var svårt på grund av de hopplösa isförhållandena. I början av januari 1942 dök plötsligt ett kompani sovjetiska soldater upp och finnarna tvingades till ett hastigt tillbakadragande.
Finnarna ville inte acceptera att ön nu åter var i sovjetiska händer och inledde ett storanfall med tre bataljoner för att först erövra grannön Haapasaarat, som låg cirka tjugo nautiska mil nordnordost om Hogland. Befälhavaren för de finska styrkorna var generalmajor Aaro Pajari och hans styrka bestod av 6:e infanteriregementets 2:a bataljon, 27:e infanteriregementets 1:a bataljon och hela 2:a kustbataljonen, understödda av granatkastar- och pansarvärnskompanier från 6:e infanteriregementet, 23:e ingenjörsbataljonens 3:e kompani, 19:e fältartilleriregementets 1:a bataljon och två artilleribatterier (åtta kanoner). Den sovjetiska garnisonen bestod av cirka 500 man, men saknade artilleri.
Före anfallet plogade finnarna två vägar över isen och nästan ända fram till ön. Infanteristerna transporterades så långt som möjligt på lastbilar och tidigt på morgonen den 27 mars åkte de finska skyttesoldaterna skidor de sista fem kilometerna över isen. Anfallsstyrkan delades in i två grupper - Grupp Sotisaari, som utgjorde den största delen av anfallsstyrkan, och Grupp Miettinen, som bestod av tre kompanier. Grupp Miettinen skulle anfalla på den östra sidan så att styrkorna där inte kunde komma till undsättning för de övriga styrkorna, som anfölls av huvudstyrkan.
Klockan 04.00 den 27 mars 1942 inledde det finska artilleriet ett kraftigt bombardemang mot de sovjetiska ställningarna på ön. 2. 1:a bataljonen från 6:e infanteriregementet nådde öns strand utan motstånd, medan 1:a bataljonen från 27:e infanteriregementet mötte starkt motstånd och var tvungna att hitta en annan väg in på ön. Ganska snabbt lyckades finnarna erövra en rad viktiga punkter. På grund av den långa marschen och de hårda striderna på ön var finnarna utmattade vid 22-tiden och anfallet stannade av. De enda områden som nu hölls av Sovjet var på öns sydspets och norra ände. En del av Röda arméns soldater flydde över isen när natten föll och de som blev kvar besegrades på morgonen. Finnarna blev förvånade över att så få av dem gav upp, utan kämpade tills de blev dödade. De sista sovjetiska ställningarna besegrades den 29 mars och de allra sista sovjeterna flydde över isen till Lavansaari samtidigt som finska stridsflygplan betade av isen och dödade många av dem.
Det var mycket aktivitet i luften och både sovjetiska och finska stridsflygplan var i luften. 27.-Den 28 mars stred många olika flygplan. På den finska sidan fanns jaktplan av typen Fokker D.XXI, Curtiss P-36 och Brewster Buffalo och man påstod sig ha skjutit ner 27 jaktplan av typen Polikarpov I-153 och Polikarpov I-16. Båda sidor understödde sina markstyrkor med både strafing och bombning med både Bristol Blenheim och Tupolev SB-2.
Erövringen av Bolshoi Chuters
Den 30 mars 1942 var Hogland säkrat och finnarna skickade en liten patrullbåt för att undersöka ön Bolshoi Chuters. Finländarna upptäckte att det fanns en stark garnison av ryska soldater på ön och den 1 april skickade de en starkare styrka, men när de stormade i land hade ryssarna flytt från ön. Dagen därpå återvände ryssarna och trots hårt motstånd från finländarna lyckades ryssarna bita sig fast i ett litet brohuvud. Finländarna hade inte tillräckligt med styrkor och var därför tvungna att be om tysk hjälp för att kasta av ryssarna från ön.
Den 8 april, efter att tyskarna hade placerat ut artilleri på ön, anföll ryssarna igen med 1.200 man. De stormade över isen utan skydd och blev ett lätt mål för de tyska kanonerna. Finnarna hade nu erövrat Hogland och de omgivande öarna, men en vidare framryckning till fastlandet på östra sidan av Finska viken var utesluten eftersom finnarna inte hade tillräckliga styrkor och tyskarna var tvungna att sätta in alla sina styrkor mot de kraftfulla motattacker som Röda armén genomförde på Leningradfronten Leningradfronten.

En finsk artilleriställning vintern 1941-42 vid fronten i Sovjetkarelen (SA-KUVA)

skyttegravskrig

Situationen vid fronten 1942

Förnödenheterna till Suursaari Suursaari måste transporteras över isen med hjälp av slädar. Vintern är sträng i dessa områden (SA-KUVA)

En finsk patrull beger sig in i de djupa skogarna i Sovjetkarelen för att hitta sabotagemål (SA-KUVA)

En tysk försörjningspråm med luftvärnskanoner såg till att förnödenheter nådde fram till fronten i Östkarelen (SA-KUVA)

Början av
slutet

Karelen 1944 - Sovjetunionen anfaller

Under vintern 1944 hade Finland undersökt möjligheten till en separatfred med Sovjetunionen, men de sovjetiska kraven var av flera skäl oacceptabla. Eftersom de diplomatiska kontakterna inte hade lett till önskat resultat beslöt den sovjetiska ledningen att med militära medel tvinga fram en fred på sina egna villkor.

Efter att Röda armén hade samlat sina styrkor för ett anfall på Karelska näset var de totalt underlägsna sin finska motståndare: Infanteriet var fyra gånger större, stridsvagnarna fem gånger större och kanonerna sex gånger större, medan det fanns femton sovjetiska flygplan för varje finskt.
Den finska uppställningen på udden byggde på tre försvarslinjer som var mer eller mindre förberedda. Den sista linjen, som kallades VKT-ställningen (Vyborg-Kuparisaari-Taipale), hade inte byggts ut och befann sig på planeringsstadiet. Den främsta framskjutna positionen var både taktiskt och operativt ofördelaktig på grund av den relativt öppna terrängen, men det var där som framryckningen på Karelska näset avbröts hösten 1941. Mittställningen - den som man borde ha siktat på - var ungefär halvfärdig.
Den första dagen före det sovjetiska anfallet, den 9 juni 1944, användes bombplan och artilleri - 81.000 granater avfyrades - för att mjuka upp målen. Dånet från eldstormen kunde höras ända bort till Helsingfors. Det överraskningsmoment som Röda armén lyckades skapa berodde till stor del på det bristfälliga finska ledarskapet, men också på att Sovjet gjorde vad de kunde för att vilseleda fienden genom hemlighetsmakeri och bortförklaringar, så kallad maskirovka. Dagen därpå inleddes den sovjetiska offensiven med full kraft, med artilleristöd av cirka 6.000 kanoner - en kanontub för varje två meter av frontlinjen! Den kraftfulla attacken bröt omedelbart igenom den första försvarslinjen och efter några dagar besegrades även finländarna i den andra linjen. Finnarna retirerade sedan tillbaka till VKT-linjen och kämpade ständigt tills de nådde Viborg den 20 juni Viborg den 20 juni. Samtidigt anlände nya finska trupper från fronten öster om Ladoga, där ett allmänt tillbakadragande nu hade inletts. Redan den 13 juni bad marskalk Mannerheim Mannerheim om all tysk hjälp han kunde få, och några dagar senare skickade ett tyskt flygvapen - Department Kuhlmey - som skulle komma att få stor betydelse för striderna.
Försvaret av VKT-ställningen Försvaret av VKT-ställningen fick en nästan katastrofal start. Viborg skulle försvaras av den nybildade 20:e brigaden på 4.000 man. Den saknade stridserfarenhet och tre av de fyra bataljonscheferna var av ganska tvivelaktig kvalitet. Armékårens stab försummade också grovt att stödja brigaden med förstärkningar i form av förband och ammunition. Följden blev att brigaden flydde i panik den 20 juni, innan Röda armén ens hade hunnit inleda en ordentlig attack. Stadens fall var den finska arméns största nederlag under krigsåren och kunde ha fått mycket allvarliga konsekvenser. Erövringen av Vyborg gick snabbare än väntat och Sovjetunionen kunde göra ett överraskande och avgörande genombrott i den finska försvarslinjen. På andra sidan vattendraget nordväst om staden fanns inga försvarsverk att tala om och vägen in i Finland var vidöppen. De många sjöarna och floderna i området förhindrade dock en omedelbar framryckning eftersom broarna hade sprängts. Det blev därför en paus på några dagar innan Röda armén tog vara på sin seger och fortsatte anfallet. En hel del festande bidrog också till förseningen.
Försvaret av broarna över Kivisillansalmi vid Tienhaara, knappt en kilometer nordväst om Viborg Vyborg, var avgörande för det finska motståndet när striderna återupptogs. När Röda armén gick in i staden var det bara några hundra demoraliserade soldater och några få kanoner som försvarade broarna, som utgjorde den enda barriären på huvudvägen från Viborg till Helsingfors Viborg till Helsingfors.
Först på morgonen den 22 juni inledde Röda armén en mindre rekognoseringsattack vid Kivisillansalmi, som försvararna delvis lyckades slå tillbaka. Senare samma dag började nervösa och krigströtta finska förband ge upp sina positioner vid sundet, och en ny kritisk situation uppstod. Räddningen kom en timme senare i form av det finsk-svenska reservregementet IR61. Väl framme vid frontlinjen kunde soldaterna konstatera att få försvarsförberedelser hade gjorts vid det 50-300 meter breda vattendraget där de sovjetiska förbanden stod på andra sidan. Under fientlig beskjutning försökte de under de följande 24 timmarna befästa det steniga och vattendränkta området.
Röda armén samlade ihop en landstigningsflotta med stormbåtar, pansarflottar och pontonbroar. Finska spaningsplan upptäckte flottiljen och tyska störtbombare gjorde processen kort med den. Ryssarna gav dock inte upp utan improviserade så gott de kunde med hjälp av civila båtar och andra farkoster som de hittade.  Alla dessa flytande farkoster var tvungna att ros eller paddlas, vilket omöjliggjorde en snabb och överraskande attack.
Den första sonderande sovjetiska attacken över sundet kom sent på kvällen den 22 juni. Det hade föregåtts av artilleriförberedelser och intensiv eldgivning med automatvapen. En avdelning nästan lika stor som en bataljon försökte sedan storma över sundet i små båtar, men slogs tillbaka. Trots att striderna var relativt begränsade under de första 24 timmarna förlorade IR60 ändå 67 döda och sårade, de flesta till följd av artillerield. Detta bådade inte gott för framtiden.
Huvudanfallet inleddes med kraftiga sovjetiska artilleriförberedelser och flygbombningar på morgonen den 23 juni. Under den första timmen avfyrades 20.000 granater mot ett begränsat område på cirka två kvadratkilometer. Under intensiv eldgivning sjösatte de ryska angriparna sina båtar och fyllde nästan Kivisillansalmi. I takt med att flottiljens båtar närmade sig den norra stranden flyttades understödselden framåt. De finska soldaterna, som trängde ihop sig i sina bristfälliga försvarsställningar, höll sina vapen redo och förlitade sig på sitt eget artilleri. Den tunga sovjetiska elden, inklusive flygplansbomber och raketer från många Stalin-kanoner, hamrade oavbrutet och gjorde det nästan omöjligt att omgruppera eller upprätthålla radiokontakt. I den steniga terrängen hade beskjutningen dessutom den effekten att stenflisor lossnade.
På andra sidan sundet upptäckte en eldledningsofficer plötsligt en sovjetisk trupp som samlades och förberedde sig för att gå ombord på båtarna och anfalla. I dånet från eldgivningen kunde han bara kommunicera målet och inte själva eldkommandot till sin artillerisektion. Chefen för artilleribataljonen hörde hur radiolänken bröts och ingrep på sin egen radiolänk, som var tydligare: "På mitt ansvar och mina order - Eld! ELD! ELD! ELD!" Meddelandet mottogs, och mindre än en minut senare haglade de finska granaterna över soldaterna och slog ner bland de tätt samlade fiendesoldaterna. Träd, fordon, vapen, båtar och män kastades upp i luften och krossades av granatelden.
Med förakt för döden och likgiltighet för förlustsiffrorna inledde Röda armén våg efter våg av anfall som varade i flera timmar. Större och mindre attacker avlöste varandra till långt in på eftermiddagen. Vissa lyckades nå stranden, men krossades där av lokala motattacker. De finska förlusterna var betydande i vissa delar. Ett skyttekompani förlorade 140 av 205 man. En pluton, 40 man, blev nästan utplånad vid bron när en sovjetisk avdelning lyckades ta sig i land och började förskansa sig.
När sundet fylldes av sönderskjutna båtar och flytande lik stod det klart att den sovjetiska attacken hade upphört, åtminstone för tillfället. På kvällen meddelade regementschefen Mannerheim: "Herr marskalk - Tienhaara håller!"
Striderna vid Tali-Ihantala
Visserligen pågick striderna i ytterligare en vecka. Trots att alla nya sovjetiska anfall slogs tillbaka fortsatte artillerield med oförminskad styrka och krävde många dödsoffer, bland annat en kompanichef (en svensk frivillig) som dödades när han skulle rapportera över radio och innan han hann avsluta sin mening. Det sista allvarliga försöket att bryta igenom försvaret vid Tienhaara inleddes i gryningen den 30 juni. Den sovjetiska ledningen drog då slutsatsen att en fortsatt snabb attack in i Finland inte kunde fortsätta i denna riktning.
Striderna i området Tali-Ihantala-området nordost om Striderna i Tali-Iha ntala-området nordost om Viborg, som ägde rum nästan samtidigt, var inte bara det största slag som någonsin utkämpats i Norden, utan innebar också slutet på finländarnas kontinuerliga serie av reträtter under de senaste två veckorna. Här förskansade sig det finska försvaret i VKT-linjen, som utgjorde den sista försvarsställningen. Linjen skulle under alla omständigheter återtas, även om fienden lyckades tränga igenom den. Ställningen, som på många ställen inte var mer än ett streck på kartan, bemannades nu av dels trötta förband som varit med om den långa reträtten, dels av nya, fräscha förband från Karelen. Dagarna efter Dagarna efter Viborgs fall sattes, med ett undantag, ett provisoriskt men resolut stopp för ytterligare sovjetiska framryckningar längs den nya linjen.
På morgonen den 25 juni inledde det sovjetiska artilleriet en två timmar lång eldberedskap mot de finska linjerna norr och väster om Tali. Artilleribeskjutningen var lika kraftig som vid det första genombrottet två veckor tidigare. De finska divisionerna i frontlinjen krossades fullständigt.
Efter att först ha fått ett genombrott avancerade ryska infanteridivisioner till Konkkalaberget där delar av regementet IR48 lyckades stoppa dem. Vid middagstid bröt sig en sovjetisk pansarkolonn med över trettio stridsvagnar ut längs vägen från Tali och fortsatte i hög fart västerut. Den sovjetiska styrkan stannade cirka fyra kilometer nordväst om berget Konkkala när de märkte att infanteriet inte följde efter och bestämde sig för att vända på ett fält längs vägen. Samtidigt överraskades förbandet av något helt nytt - en finsk pansarattack.
Den finska pansarbrigadens tunga kompani hade fått order om att möta det sovjetiska anfallet. Med tre moderna T-34/76-stridsvagnar i täten, följda av tre äldre T-28:or, körde de nu i kolonn, redo för den finska arméns första riktiga pansarstrid. Infanteriet som följde efter rekryterades från flyende soldater som de mötte på vägen - de var ungefär lika stora som en pluton. Intressant nog fanns det inget att anmärka på stridsprestationerna hos dessa soldater, som i panik hade övergett sina egna förband och nu stred under utländskt befäl.
När de stötte ihop med Röda arméns stridsvagnar mitt i sin vändning flydde de sovjetiska stridsvagnarna hals över huvud. De finska stridsvagnarna följde efter till Portinhoikka, där sex sovjetiska stridsvagnar övergavs eller sattes i brand. Denna första stridsvagnsstrid slutade alltså till den finska pansardivisionens fördel: Inom loppet av några timmar hade de mer än fördubblat antalet moderna tunga stridsvagnar! Under loppet av nästa dag började de nya pansarvärnsvapnen på nära håll att nå de finska trupperna, även i detta avsnitt. Terrängen bestående av berg, sjöar och myrar hade redan gett de klassiska finska pansarvärnsvapnen - bestående av minor, sprängladdningar och molotovcocktails i händerna på modiga män - goda möjligheter att anfalla. Detta gjorde de sovjetiska stridsvagnarna, som nu inte hade något medföljande infanteri, till lätta byten - om det nu kan kallas lätt att stå mitt emot en fientlig stridsvagn på trettio meters avstånd, i en duell där man sällan får mer än en chans att skjuta. På eftermiddagen sattes pansardivisionens jaktbrigad in för att gå till motattack med full kraft. Anfallet fortsatte under hela kvällen och natten i östlig riktning, tills det slutligen avstannade vid sextiden på morgonen, bara några kilometer från Tali. Att ett motanfall där endast två bataljoner ställdes mot två armékårer med stöd av artilleri tillhörande fyra armékårer misslyckades är närmast självklart. Trots detta lyckades finnarna pressa angriparna på sin vänstra flank och hotade att skära av den enda försörjningsvägen till de framskjutna styrkorna i den sovjetiska gardesarmékåren.
Under de följande dagarna kämpade finnarna för att skära av fickan med avancerade sovjetiska förband och tvinga Röda armén att ändra sina anfallsplaner. Finländarna anföll från tre olika håll med jaktbrigaden i spetsen. I de flesta fall var dessa enheter redan reducerade och sönderslagna av tidigare strider. Ändå lyckades de flera gånger begränsa det ryska genombrottet till mindre än en kilometer, men sedan var det över. Även på den sovjetiska sidan hade striderna tagit ut sin rätt på förbanden. De var tvungna att avstå från större offensiva operationer och koncentrera sig på att försvara genombrottsområdet - och det var precis vad finnarna hade för avsikt att uppnå med sina motattacker.
Efter ytterligare framryckning avbröts det finska försöket att genskjuta 30:e gardesarmékåren på morgonen den 28 juni. Det fanns flera orsaker till detta och mycket kunde ha gjorts bättre, men huvudorsaken var det enkla faktum att motståndaren var numerärt överlägsen. Med förnyad kraft satte Röda armén in ett nytt kraftfullt anfall på bred front, och därmed upplöstes de finska ställningarna kring genombrottet. Finnarna hotades nu av samma öde som de hade planerat för fienden. Med endast små, hopträngda och demoraliserade enheter mellan en nyanländ sovjetisk gardesdivision och den viktiga Ihantala-korsningen var det bara en fråga om timmar innan det finska försvaret helt skulle upplösas. Men hjälpen kom i sista sekunden. På eftermiddagen nådde ett infanteriregemente fram till området. På kvällen avancerade de långsamt från Ihantala och söderut, under hårt sovjetiskt motstånd. Den akuta faran för ett sovjetiskt genombrott var därmed avvärjd, men läget var fortfarande kritiskt.
När finnarna tvingades ge upp försöket att hejda det sovjetiska genombrottet fick de finska divisionerna retirera cirka tre kilometer till en ny linje. Helt utmattade tvingades de genomföra vad som anses vara en av de svåraste operationerna; att retirera under pågående strider och med ständig risk för att bli omringade. De finska styrkorna klarade prövningen med bravur. Inom 24 timmar var grupperingen i den nya försvarslinjen klar. Den akuta krissituationen hade avvärjts, utslitna förband hade dragits ut för att omorganiseras och linjen bemannades med de sista kvarvarande stridsdugliga förbanden.
Utvecklingen var en besvikelse för Röda armén. Trots att hela fronten hade dragits norrut hade man återigen misslyckats med att göra ett genombrott och omringa de finska styrkorna. De hade lidit stora förluster och soldaterna på båda sidor var sönderslagna och utmattade. De sovjetiska infanteridivisionerna - som från början uppgick till elva divisioner - var nu reducerade till fyra eller fem divisioner, och på den finska sidan bestod styrkorna av cirka två divisioner. För understödsdivisionerna - pansar och artilleri - var skillnaderna ännu större.
Den första veckan i det nya läget präglades av upprepade sovjetiska anfall med stöd av flyg, artilleri och pansar. Ibland lyckades de tränga en bit in i den finska linjen.  Finländarna lyckades dock pressa tillbaka ryssarna varje gång, även utan att behöva mobilisera viktiga reserver. Ofta kunde det kraftfulla finska artilleriet sätta stopp för de sovjetiska anfallen redan i inledningsfasen. Ett effektivt stöd från bombflyget bidrog till detta. Den finska insatsen byggde på noggrann spaning. Inför detta envisa motstånd beslöt Röda armén att utvidga hela offensiven och sätta in nya styrkor på båda sidor av det som utgjorde slagfältet: över Viborgska viken i väster och mot Vuosalmi och Vuoksen i öster.
De första försöken att korsa Viborgska viken inleddes den 1 juli, men slogs tillbaka. Anfall över vatten och vattenvägar innebär alltid problem, särskilt där det finns flera öar och sund är det svårt att förstärka och försörja avdelningarna. På morgonen den 4 juli inleddes ett nytt och bättre förberett anfall. Detta var början på en serie blodiga strider under de kommande fyra dagarna. Inte heller dessa gav något resultat. Därefter avtog den ryska aktiviteten i Viborgska viken utan att ryssarna lyckades etablera ett brohuvud för fortsatta operationer på vikens norra strand, på baksidan av Tali-Ihantala-försvaretbaksidan av försvaret.
I öster fick en sovjetisk styrka på cirka 40.000 man i uppgift att korsa floden Vuoksen, avancera mot nordväst och anfalla försvararna vid Ihantala på deras östra flank. Efter fem dagars hårda strider lyckades de sovjetiska styrkorna korsa floden den 9 juli. Läget var allvarligt och huvuddelen av den finska pansardivisionen beordrades att omedelbart förflytta sig till Vuosalmi-området. Under de närmaste dagarna pågick hårda strider om brohuvudet, som Röda armén aldrig lyckades utvidga i någon större utsträckning. De stora förlusterna i striderna tvingade Sovjet att överge sina anfallsplaner och inse att det fjärde och sista försöket att bryta igenom VKT-linjen slutade med en defensiv seger för finländarna.
Efter den 12 juli gjorde Röda armén inga ytterligare försök att anfalla Karelska näset. Samtidigt började de finska spaningspatrullerna långt bakom de sovjetiska linjerna allt oftare rapportera om lastbilar och tåg som var tomma på väg norrut, men fullastade på väg söderut. Den finska militärledningen insåg därmed att faran på Karelska näset var över, åtminstone för tillfället.
Samma dag hade Stalin beordrat att de offensiva operationerna på udden skulle avbrytas. Nya anfall skulle kräva större resurser än vad ens supermakten Sovjetunionen hade råd att sätta in vid den här tidpunkten. Istället riktade man förståeligt nog uppmärksamheten mot den stora offensiven västerut som fortfarande pågick, mot huvudmotståndaren Tyskland. Diplomatiska kontakter i början av juli hade gjort det klart att Finland mer än gärna ville avsluta kriget, så länge det skedde på villkor som inte omedelbart hotade den nationella självständigheten. Sovjet såg därmed en möjlighet att uppnå sitt viktigaste strategiska mål, nämligen att få Finland att helt sluta kriga och avsluta sitt samarbete med Tyskland. När Finland gick med på att ersätta den sittande presidenten Tisto Ryti med marskalk Mannerheim, den Mannerheim, öppnades vägen för fredsförhandlingar. Striderna upphörde den 4 september och förhandlingarna, som mest liknade ett sovjetiskt diktat, avslutades med ett avtal om eldupphör den 19 september. Det slutliga fredsfördraget undertecknades först 1947 i Paris. Många av avtalets huvudpunkter innebar stora uppoffringar för Finland, men landet hade åtminstone gått ur kriget utan att vara ockuperat och utan att behöva ge upp sin självständighet.
Norrmän i striderna vid Kaprolat och Hasselmann
"Kaprolat" och den angränsande positionen "Hasselmann" var tyska beteckningar på positioner på var sin sida av östra Karelen på den ryska sidan av gränsen. Ställningarna var belägna väster om den karelska småstaden Louhi. Under den sovjetiska offensiven i juni 1944 dödades omkring 120 norska frontsoldater och 23 dog i sovjetisk fångenskap. Denna förlust, totalt cirka 143, är den största förlust som någonsin drabbat ett norskt landstridsenhet.
Cirka 200 norrmän var stationerade vid Kaprolat och Hasselmann, och av dessa rapporterades 117 norska frontkämpar saknade eller dödade i strid när de tjänstgjorde i Waffen-SS-enheten SS Skijeger Bataljon Norge och besegrades av Röda armén vid dessa två platser den 25 och 26 juni 1944. Den sovjetiska attacken inleddes den 25 juni efter att SS-styrkorna hade kunnat observera att de sovjetiska styrkorna byggde en väg genom det sumpiga området med hjälp av kulvertar, timmer som lagts ut i det sumpiga landskapet intill positionerna.
När Waffen SS-styrkorna insåg att de var på väg att bli besegrade försökte en grupp fly genom att bryta sig ut söderut i riktning mot de andra tyska ställningarna på Hasselmannberget, men mycket få lyckades. Andra försökte gömma sig i skogen och senare ta sig mot nordväst. Denna grupp lyckades efter tolv dagars vandring genom skogen nå fram till Sasjajek-ställningen.
Omkring 40 norska frontkämpar sägs ha tagits som krigsfångar av de sovjetiska styrkorna.
Kriget i Lappland
Efter att Finland undertecknat ett vapenstilleståndsavtal med Sovjetunionen den 4-5 september 1944 var det finska fortsättningskriget över. Ett av villkoren i avtalet var att Finland skulle se till att de tyska styrkorna var ute ur landet senast den 15 september. Det stod klart att Tyskland måste dra tillbaka sina styrkor från Finland och från Murmanskfronten. Man övervägde först att dra tillbaka dessa till en linje vid Karesuando-Ivalo och Petsamo (Operation Birk), men denna plan skrinlades när Lothar Rendulic starkt betonade att de nya försvarsställningarna vid dessa starka punkter var alltför svagt utvecklade. Dessutom hävdade Albert Speer att Tyskland inte var beroende av nickelfyndigheterna i området, och tyskarna inledde i stället Operation Nordlicht och drog sig tillbaka ända till Lyngen i Troms. Reträtten till Lyngenlinjen påskyndades därefter.
Från hösten 1944 till april 1945 tvingades de tyska styrkorna norrut in i Finland och använde sig av den brända jordens taktik i delar av Uleåborgs län och Lapplands län. I september 1944 uppgick den tyska styrkan i Finland till 200.000 man utrustade för sex månaders strider. Befolkningen i Lappland evakuerades till Uleåborgs och Vasa län. Finland ingick ett avtal med Sverige om att evakuera delar av Lapplands befolkning dit, och den 16 september passerade de första flyktingarna gränsen vid Haparanda. Efter det finska anfallet mot de tyska styrkorna vid Torneå den 1 oktober strömmade flyktingarna över gränsen till Sverige Sverige. Finska styrkor avancerade bakom de tyska styrkorna norrut i Lappland och nådde Rovaniemi den 16 oktober och Muonio den 30 oktober. I slutet av november nådde de finska styrkorna Inari och Utsjoki vid norska gränsen. Först den 27 april 1945 nådde de finska styrkorna Kilpisjärvi vid norska gränsen och alla tyska styrkor var utdrivna ur Finland. Sammanlagt evakuerades 104.000 soldater i samband med Lapplandskriget Sverige och de flesta stannade kvar i Sverige Sverige över vintern. Samtidigt evakuerades cirka 40.000 boskapsdjur. På den finska sidan förstördes 14.779 byggnader under tyskarnas reträtt, 9 av 10 broar, alla färjor och alla telefoncentraler förstördes. Hundratals kilometer av vägar och järnvägar förstördes också av den tyska armén. I Savukoski, Rovaniemi och Enontekiö förstördes 90 procent av byggnaderna. De tyska styrkorna drog sig tillbaka från fronten på tre ställen: genom Sør-Varanger, via Karasjok och över Kilpisjærvi/Skibotn.
Den finske generalen Hjalmar Siilasvuo, som hade segrat i slaget vid Suomussalmi, ledde de finska styrkorna mot tyskarna. I oktober och november 1944 lyckades han driva ut dem från större delen av norra Finland. De tyska styrkorna under Lothar Rendulic brände stora delar av det område de retirerat från. Mer än en tredjedel av bostäderna i området förstördes. Provinshuvudstaden Rovaniemi brändes ner till grunden. De materiella förlusterna uppskattades till 300 miljoner USD enligt 1945 års växelkurs. Dessutom blev 100.000 invånare flyktingar, vilket försvårade återuppbyggnadsarbetet efter kriget.
De sista tyska styrkorna drevs ut ur Finland i april 1945. De militära förlusterna under kriget var relativt begränsade: ca 1.000 finska soldater dog och ca 2.000 på den tyska sidan.
Petsamo-Kirkenes-operationen
7. den 18 oktober 1944 inledde Röda armén en fullskalig motoffensiv längs hela Murmanskfronten och gick in i Norge den 18 oktober. Den 8 november nådde de floden Tana. Samma dag bestämde sig tyskarna för att evakuera och bränna resten av Finnmark och Nord-Troms. I direktivet från Hitler, på Terbovens uppmaning, konstateras: "Medlidande med befolkningen är inte lämpligt." Befälhavaren för 20. Gebirgsarmee, general Lothar Rendulic, följde ordern. De tyska förlusterna under själva Operation Nordlicht är för hela 20:e Geb AOK (enligt tyska källor): 2.150 döda, 6.361 sårade och 4.068 saknade. (Hela historien kan läsas i Military Operations No. 15: Slaget om Finnmark Finnmark 1944.
Många av de tyska styrkorna flyttades in i Norge, där de så småningom retirerade till söder om Lyngen i Troms. I det område de drog sig tillbaka från brände de ner hus och människor tvingades fly från sina hemlyssna. Målet var att de framryckande styrkorna från Sovjetunionen skulle finna ett öde landskap.

En Bristol Blenheim i finsk tjänst lyfter från Lounetjärvi flygfält i mars 1944 för att bomba de sovjetiska ställningarna vid fronten (SA-KUVA)

början på slutet

Situationen vid fronten sommaren 1944

De första sovjetiska attackerna

En sovjetisk 15,5 cm kanon skjuter mot de finska ställningarna på Karelska näset.(SA-KUVA)

En stridsvagnsförstörare från finska armén går förbi en utslagen sovjetisk stridsvagn under striderna vid Neset (SA-KUVA)

Attacken mot VT-linjen

Röda armén i en stor attack med stöd av stridsvagnar...(SA-KUVA)

Finsk Stug III på väg till fronten vid Vyborg sommaren 1944 (SA-KUVA)

Reträtten till U-linjen

Det finska artilleriet försvarade sig så gott det gick (SA-KUVA)