748-814

Karl den store

Karl den store, "Europas fader" och härskare över stora delar av Frankrike och Tyskland, gjorde sig känd som kung men lämnade ett arv efter sig som den förste romerske kejsaren sedan 500-talet

vnder 300 år hade Europa fallit i mörker. Med påvens makt och den en gång så mäktiga romerska Kyrkan och den en gång så mäktiga romerska kyrkan hade fiender, föll arvet från det västromerska riket lika stadigt och säkert som kejsarna själva hade gjort, stabiliteten försvann som överansträngda legionärer och kunskapen försvann som de sönderfallande romerska vägarna som korsade kontinenten.
Europa behövde en stark ledare som kunde dra det tillbaka från avgrunden, och det fick det i form av den karolingiska dynastin, en familj av självgjorda kungar som stabiliserade sina länder med våld, utvidgade sina gränser med skrämmande aggression och säkerställde den kristna Kyrkans med hjälp av svärd. Men genom denna smältdegel av blodigt blodiga våld uppstod ett Västeuropa som var omsmält för att överleva ytterligare 1.000 år.
På 600-talet beboddes större delen av nuvarande Frankrike, västra Tyskland, Schweiz, Nederländerna och Belgien av frankerna, en germansk stam uppdelad i flera små kungadömen som hade rusat in i det maktvakuum som uppstod efter Roms fall. Dessa små furstendömen hade inte enats av sin monark - härskare endast till namnet, rois fainéants, den merovingiska dynastins "oduglingskungar", hade i allt högre grad satts på undantag av sina egna ministrar - utan av borgmästaren i palatset, den verkställande personen i den kungliga administrationen som var hälften premiärminister och hälften krigsherre av shogunskt snitt.
Pepin av Herstal hade krigat sig till stabilitet mellan 680 e.Kr. och sin död 714 e.Kr. genom att tvinga de andra frankiska länderna till lydnad och föra kristendomen till deras mest avlägsna och hedniska områden. Hans son, Karl Martel, var ännu en starkare hand. Pepin hade visserligen utsett sin sonson till efterträdare, men Karl - som var född utom äktenskapet och utestängd från hovet - ville inte veta av det och tog den inte helt obetydliga tronen med våld. Trots att han inte var Pepins val av arvinge, mer än hedrade han sin fars vision, utvidgade den centraliserade kontrollen av Frankländerna och utvidgade vidare till det moderna Holland, Danmark och Tyskland med en formidabel stående armé och revolutionerande användning av tungt kavalleri, grunden för Europas riddare. Han besegrade de hedniska saxarna i öster och stoppade morerna - de nordafrikanska och spanska muslimerna i det mäktiga umayyadkalifatet - som försökte följa upp sin erövring av Spanien genom att tränga över Pyrenéerna in i Frankrike. "Karl Hammaren" erbjöds till och med ett högt ämbete av påven, vilket han avböjde, men det var en lovande omen om hans sonsons egen resa som skulle som skulle komma.
Karl den store, som betyder "Karl den store", efterträdde sin far Pepin den korte 768 e.Kr. - som hade gett upp skenet av att vara något annat än den högste härskaren genom att tvinga in den siste merovingiske kungen i ett kloster och ta titeln "frankernas kung" - och delade sina föregångares iver. Karl den store var i krig under större delen av sitt liv och förde Karl Martels kamp mot morerna till norra Spanien, fortsatte erövringen och omvändelsen av saxarna och inledde nya fälttåg mot langobarderna i norra Italien, slaverna i Kroatien och och Avarerna i Ungern.
Karl den store ledde sitt personliga garde, scara-kavalleriet, i strid med sitt svärd Joyeuse, och hans bedrifter har en bepansrad fot i myten och den andra i verkligheten, och det är svårt att skilja de två åt, men hans resa från kung till den första romerska kejsaren sedan romarrikets fall har lite att göra med hans legend som krigarkung och allt att göra med osäkerheten hos Kyrkan.
Påven Leo III efterträdde Adrian I samma dag som den förre påven begravdes, så rädd var han att den frankiske kung som hans föregångare var skyldig sina landområden och sin säkerhet skulle känna sig berättigad att lägga sig i valet av den nye påven. Men trots sin försiktighet var han snabb med att få Roms mäktigaste allierade på sin sida; tillsammans med brevet som tillkännagav hans succession skickade Leo med nycklarna till Peterskyrkan och påvens fana. Det inte så subtila budskapet var att han såg Karl den store som den heliga stolens försvarare och anförtrodde honom Roms beskydd. Franken var lika storsint i gengäld, gratulerade påven och skickade stora rikedomar, bytet från hans krig mot avarerna, men inte utan villkor, och föreslog att eftersom han råkade vara den trogna försvararen av kristendomen, hade påven en skyldighet att be för de frankiska arméerna när de fortsatte sin erövring.
Karl den store höll sin del av avtalet, och i gengäld upphöjde Leo honom till ett ämbete som varit vakant sedan 500-talet.
Medan Leo ägnade sig åt sin brevskrivningskampanj med monarken i norr-väst och använde avarernas byte till att bli en konstmecenat, inledde den avlidne Adrian I:s familj en konspiration för att få bort honom från sin post och ersätta honom med sin brorson Paschal Primicerius. Den 25 april 799 e.Kr., under processionen med De stora litaniorna genom den eviga staden, attackerades Leo av beväpnade ligister som högg honom i ögonen och försökte slita ut hans tunga vid roten. Efter att ha släpat honom till kyrkan San Silvestro i Capite och försökt sticka ut hans ögon igen, lämnades den blodiga påven medvetslös som fånge i S:t Erasmus kloster. Anklagad för mened och otukt av sina rivaler flydde den skadade - men otroligt nog inte blinda eller röstlösa - Leo från Rom till Spoleto, 126 kilometer norr om staden, där han under hertigen av Spoletos beskydd kunde ta sig till Karl den store i Paderborn i Sachsen.
Att en så lojal tjänare till den frankiske kungen kunde hittas så nära Rom, djupt inne i Italiens centrala Umbrienregion, understryker snyggt det obalanserade maktförhållandet mellan frankerna och den romersk-katolska Kyrkan som ursprungligen hade orsakat Leo sådan ångest. Trots att territoriet hade överlämnats till Rom 776 efter langobardernas nederlag behöll kungen makten att välja hertig, vilket gjorde den påvliga kontrollen lika meningslös som den som de sista merovingiska kungarna under Karl den stores förfäder hade utövat.
Det var uppenbart att hotet om politisk inblandning från Karl den store hade övertrumfats av hotet om faktisk kroppslig skada, och Leo bad om monarkens hjälp. Han hade ingen befogenhet att göra det - varken han eller konspiratörerna i Rom var undersåtar till frankerna, och det fanns ännu ingen lag som gjorde biskopar underordnade den världsliga makten. Med en konflikt kvar i Sachsen att driva lät Karl den store saken bero i ett år och behöll den tillfrisknande påven som sin gäst. Slutligen begav sig Karl den store till Rom i november 800 e.Kr. med ett stort (och utan tvekan ganska hotfullt) följe och sammankallade ett råd av stadens religiösa myndigheter och lyssnade tålmodigt på de anklagelser som riktades mot Leo, innan han tillät den avsatte påven att göra en passionerad vädjan om oskuld.
Föga förvånande tog Charlemange Leos parti och beordrade avrättning av konspiratörerna, men Leo begärde att de istället skulle landsförvisas, och den impopuläre påven såg kanske en möjlighet att imponera med sin förmåga till förlåtelse.
Karl den store kröntes till "romarnas kejsare" på juldagen samma år av den tacksamme påven, men den officiella rapporten hävdar att Karl den store överfölls i ett bakhåll som en slags tidigMedeltida överraskningsfest. Kungens biograf, munken Einhard, hävdade att hans herre hade en sådan "aversion [mot att krönas till kejsare] att han förklarade att han inte skulle ha satt sin fot i kyrkan ... om han hade kunnat förutse påvens planer"
Det är fullt möjligt att Charlemagne och Leo kom till en viss överenskommelse under sitt år tillsammans. Tanken på leende präster som gömmer en smyckad kejsarkrona som om det vore en födelsedagstårta är trots allt för löjlig för att tänka sig. Dokument från hans regeringstid avslöjar att Karl den store föredrog att använda titeln "Charles, the most serene Augustus crowned by God, the great, peaceful Emperor ruling the Roman Empire" i stället för det enklare och oftare använda "Emperor of the Romans". Detta är inte enbart handlingar av någonmed en aversion mot rollen, och kungens uppenbara ödmjukhet kan ha varit lika skickligt iscensatt som Leos barmhärtighet.
Icke desto mindre, med sitt styre över de frankiska länderna obestridd och hans imperium säkrat genom ren militär skicklighet, behövde Karl den store inte mer förklara sig romersk kejsare än den fruktade Charles Martel behövde vara kung. Tden sårbara påvenbehövde dock krävde en kejsare för att för att skydda sigsig själv och de stora empire med Ckyrkan i sitt hjärta. Endast Rom hade nostalgi för sitt förlorade imperium; frankerna höll fast vid sitt motstånd mot romerskt styre på 400-talet och sin roll i uppdelningen av det romerska riket, som en punkt av våldsam stolthet.
I slutändan förändrade dock inte sättet som Karl den store skrev sitt namn på något i hans sätt att sköta sina affärer, och effekterna av hans uppstigning - motvillig eller villig - till Europas högsta ämbete skulle ta ytterligare 150 år innan de blev fullt kända. Den förste tysk-romerske kejsaren, Otto I, tog titeln år 962 e.Kr. och återuppfann sig själv i den frankiske kungens avbild, skapade en mäktig multietnisk stat och en krona som skulle bestå i över 1.000 år.
Genom det heliga romerska riket definierade Karl den stores styre inte bara Frankrikes företräde som en av Europas imperialistiska, religiösa och kulturella supermakter, utan även många österrikiska, tyska och italienska stater.
En karriär som började för Karl den store som frankernas kung slutade inte bara som kejsare, utan också som fader till det Europa som vi fortfarande kan känna igen idag.

O

Senare i livet kom Karl den store i konflikt med sina läkare efter att de rått honom att sluta äta stekt kött

Image: Getty Images

Images: Getty Images; Alamy

Karl Martel, farfar till Karl den store, besegrar morerna i slaget vid Tours 732

"Karl den stores resa från kung till kejsare har allt att göra med kyrkans osäkerhet"

St Giles benådar kejsaren. Även om det är en populär legend finns det inga bevis för att de två någonsin träffades

Karl den store ger order om att bygga en stad för att överbrygga floden Main - Frankfurt, eller Frank Ford

Födelse av den moderna Europa

Tre stora sätt på vilka Karl den store förändrade kontinenten

01 Bokstävernas man
Karl den store var frustrerad över sin egen svårighet att behärska det skrivna ordet och genomförde ett system med reformer av själva skrivsättet. Han insisterade på ett dubbelt mellanslag för att skilja orden åt, ett indrag i början av ett stycke och skiljetecken för att ange var läsaren skulle pausa eller stanna. Frågetecken och gemena bokstäver tillkom också.

02 Silveråldern
På grund av bristen på guld standardiserade Karl den store och den anglosaxiske kungen Offa sina valutor baserat på ett pund silver - på latin libra - som delades upp i 20 sous, var och en på 12 denier. Detta är ursprunget till många av världens valutor, både förr och nu, från det brittiska pundet till den italienska liran.

03 Ut ur mörkret
Karl den stores intresse för konst ledde till den karolingiska renässansen, en blomstringstid för konst, litteratur, poesi och lärdom. den mörka medeltiden omfattar traditionellt 600- till 1200-talet, men för frankerna var den över innan den började. 90 procent av de romerska manuskript som finns bevarade är det därför att munkar kopierade dem.