"En nasjon kan overleve sine dårer, og til og med de ambisiøse. Men den kan ikke overleve forræderi innenfra."

Tciceros visdom klinger like sant i dag som den gjorde da den berømte taleren talte til det romerske senatet i år 50 fvt. Forræderi er en særdeles farlig fiende, en fiende som skjuler sine egentlige hensikter bak et vennlig smil. Det har dømt mange herskere til undergang og endret skjebnen til land og hele imperier. Men hva vil det egentlig si å være en forræder?
Det er på tide å tre inn i skyggene og møte noen av historiens verste svikere. Fra den beryktede Judas Iskariot til Guy Fawkes, Benedict Arnold og den kinesiske krigeren som myrdet sin egen mentor - forbered deg på å se inn i de mørke hjertene til mennene og kvinnene hvis navn for alltid vil være synonymt med en forbrytelse som har inspirert utallige klassiske fortellinger og til og med en hitserie på TV.

getty Images, Alamy, Wikimedia Commons

Innhold

6Av med hodene deres!
8 Alt i god tro
10 Forseglet med et kyss
14 Kruttkomplottet
24 Og du, Brutus?
28 Axis Sally
34 Samuraien som byttet side
36 En, to, tre ganger forræder
38 Danmarks største forræder
44Athelreds innleide muskelmann
46 Selger av statshemmeligheter
48 Benedict Arnold: Amerikas falne patriot
52 Pétain: Verdun-helt eller Vichy-forræder?
60 Ti tragiske dager
64 Forræderiet mot Roma
68 Mata Hari: Spion eller syndebukk?
74 Den oppgående solens marionett
76 Cambridge-spionringen
80Ephialtes av Trachis
82 Akechi Mitsuhide
84 Elsk din bror
88 Talleyrand
94 Den beryktede Lord Haw-Haw
96 Den sterke mannen av Burkina Faso
98 Sir Roger Casement
100 Alkibiades: Dit og tilbake igjen
106 Å selge ut bøddelens drapsgruppe
108 Vidkun Quisling
112 De kongelige elskendes erobring
118 Amerikansk skurk: general James Wilkinson
120 Julius og Ethel
122Forræderiet til Lü Bu
126 Fange USAs mest skadelige spion

24

80

48

74

52

126

Av med deres hode

s!

Definisjonen av og straffen for landsforræderi, som regnes som en av de verste forbrytelsene man kan begå, har endret seg dramatisk over tid

Ord	Bee Ginger

Tigjennom historien har det vært utallige eksempler på svik og forræderi. Fra den bibelske fortellingen om Judas Iskariot til dagens reality-TV-skurker - vi fascineres stadig av personer som er i stand til å forråde andre for sine egne skumle hensikter. Men hva vil det egentlig si å være en forræder?
Opprinnelsen til begrepet forræder kommer fra det latinske ordet traderesom betyr "å overlevere, utlevere eller forråde", og ordet ble første gang registrert som substantiv rundt 1225 på mellomengelsk. I engelsk rett har forræderi alltid vært ansett som den mest avskyelige forbrytelsen. Det mest kjente eksemplet er nok Guy Fawkes' beryktede kruttkomplott, en plan som direkte truet monarken, kong James VI av Skottland og I av England, på livet. Hadde det lykkes, ville konsekvensene for både kronen og landet ha vært ødeleggende. Å planlegge monarkens død er imidlertid ikke den eneste måten forræderi kan begås på.
I henhold til Treason Act av 1351 (som ble til på grunn av parlamentets forsøk på å redusere kongens mulighet til å utpeke hvem som helst som forræder ved å innsnevre lovens definisjon) ble en rekke forbrytelser av varierende alvorlighetsgrad en gang i tiden omfattet av landsforræderi, fra å produsere falske penger eller myrde en kongelig embetsmann til den litt mindre beviselige forseelsen å unnlate å skaffe en mannlig arving for å videreføre den kongelige arverekken. Å gi hjelp eller assistanse til fiender av staten eller å føre krig mot kronen ble også klassifisert som høyforræderi, og det samme ble enhver krenkelse av dronninggemalen, kongens eldste ugifte datter eller tronarvingens kone. Landssvikloven har senere blitt revidert i årenes løp, og den juridiske betydningen har blitt justert flere ganger for å dempe frykten hos makthaverne.
Den eneste straffen som kunne idømmes for landsforræderi, var dødsstraff, som kom i en rekke grusomme former. De fleste henrettelser var offentlige, med mindre den dømte var av kongelig avstamning, for da slapp han eller hun å bli hengt og ble i stedet halshugget, en metode som ble ansett som mer passende for adelen.
Borgerskapet var ikke like heldige. Mens mange kvinner vanligvis ble brent på bålet (en grusom henrettelse som senere ble avskaffet på grunn av lukten), ble menn som ble funnet skyldige i forræderi, hengt, trukket og partert. Denne barbariske henrettelsesformen ble lovfestet i 1352 under kong Edvard III, og innebar at den dømte forræderen ble festet til en trebøyle og trukket bak en hest til stedet der han skulle henges. Før han ble hengt, ble han kastrert og sprettet opp, og deretter halshugget og partert. Ofte ble de dissekerte kroppsdelene stilt ut til offentlig beskuelse for å tjene som en advarsel til massene i en tid da det ikke fantes noe politi til å håndheve kongens lover. Denne brutale døden skulle avskrekke potensielle forrædere.
En alvorlig forbrytelse som forræderi kunne også utløse en attainder. I engelsk strafferett ble dette sett på som en metaforisk blodforgiftning, en skamplett på familienavnet, og de i familien ville ikke kunne fortsette som arvinger. De dømte ville miste alle titler, eiendom og livet. Den første justismordloven ble brukt i 1321, da Hugh le Despenser, 1. jarl av Winchester, ble ansett som "attainted" for sin støtte til kong Edvard 2s forsøk på å forhindre at han ble styrtet. Le Despenser ble, sammen med sønnen Hugh Despenser den yngre, hengt, trukket og partert, og levningene hans ble kastet til en hundeflokk.
En lignende skjebne ble opprinnelig tildelt Simon Fraser, 11. lord Lovat, i 1747. Han ble to ganger funnet skyldig i forræderi på grunn av sin rolle i jakobittopprøret, og ble dømt til å bli hengt, trukket og partert, men en barmhjertig kong Georg II omgjorde dommen til halshugging. Henrettelsen av Lovat (den siste halshuggingen i Storbritannia) ble overvært av tusener på Tower Hill i London, og det ble litt av et show. Da en tretribune i nærheten kollapset og drepte en rekke tilskuere, skal Lovat ha ledd høyt selv da kniven falt, noe som ga opphav til det vanlige uttrykket "å le hodet av seg".
Den siste henrettelsen for landsforræderi i Storbritannia var hengningen av lord Haw-Haw i 1946, og i 1998 ble straffen for denne forbrytelsen endret til livsvarig fengsel ved vedtakelsen av Crime and Disorder Act.

OVERDet var vanlig at tusenvis av mennesker overvar en henrettelse, som denne illustrasjonen av halshuggingen av John Dudley, hertug av Northumberland, i 1553 viser

Alt i god tro

Inspirert av et blodig mytteri utenfor kysten av Australia på 1600-tallet, The Traitors fortsetter å fengsle publikum med sine machiavelliske deltakere

Tfornuft og forræderi er ikke synonymt, noe mange vil ha sett i den populære TV-serien Forræderne. For de uinnvidde, Forræderne er en psykologisk konkurranse som utspiller seg på Ardross Castle i det skotske høylandet, og har likhetstrekk med de populære brettspillene Blunk Murder og Mafia (serien har inspirert til et eget brettspill med samme navn i både Storbritannia og USA). Serien er basert på den populære nederlandske serien De Verraders av Marc Pos og Jasper Hoogendoorn, og i tillegg til den nederlandske originalversjonen er serien nå også filmet i flere andre land, deriblant Sverige, Canada, New Zealand, Australia og USA.
Spillet begynner med et lag bestående av 22 håpefulle deltakere som alle ledes av en programleder. Premisset for showet er å delta i en rekke oppdrag og utfordringer som et lag for å øke premiepotten så mye som mulig (120 000 pund i Storbritannia). Haken er imidlertid at det i gruppen finnes ukjente "forrædere" som planlegger å sabotere gruppens innsats for å plukke ut de "trofaste" teammedlemmene én etter én. Forræderne kommer sammen de fleste kveldene for å bestemme hvilken trofast deltaker de ønsker å "myrde" (eliminere). Vedkommende får beskjed og må forlate konkurransen umiddelbart uten å ta farvel. De andre deltakerne får vite at vedkommende har forlatt konkurransen neste morgen under frokosten på slottet. Etter en dag med utfordringer samles alle spillerne rundt det runde bordet og diskuterer hvilken spiller de ønsker å forvise fra slottet, før de stemmer. Den personen som har fått flest stemmer, avslører deretter hvilket lag han eller hun tilhører: De trofaste eller forræderne. Hvis antallet forrædere synker til to, kan de rekruttere en trofast i stedet for å drepe dem. Men det er opp til de trofaste om de vil bytte side eller bli drept og forlate spillet.
Det er et intenst spill om tillit, dolking i ryggen og til slutt avsløring, med en stor dose sammenbrudd, tårer, spektakulære løgner og tvilsomme begrunnelser, noe som gjør det til en seeropplevelse på kanten av stolen. Hvis de lojale trofaste har fordrevet alle forræderne innen showets slutt, vil de dele premien mellom seg. Men hvis forræderen(e) fortsatt er med i gruppen, stikker de av med alle pengene selv.
Det som gjør programmet unikt, er det mangfoldige utvalget av deltakere, som alle har ulike personligheter og grunner til å delta i programmet. Som seer er det lett å bli følelsesmessig engasjert, særlig når det er deltakere vi kan relatere oss til. Når vi møter en gruppe individer i et program som dette, vil vi sannsynligvis raskt felle en dom basert på en kombinasjon av alle ansiktene og trekkene deres. Denne prosessen kalles ensemblepersepsjon, og det sies at bedømmelsen gjøres på så lite som et kvart sekund. Det gjør det vanskeligere for oss å oppdage tegn på dobbeltspill, ettersom vi allerede har bedømt gruppen som en helhet i stedet for som enkeltpersoner. Etter hvert som tiden går og vi lærer mer om hver enkelt deltaker, vil tankene og følelsene våre overfor dem sannsynligvis endre seg.
Selv om deltakerne i serien er dobbeltspillere, kommer de selvsagt ikke til å bli straffeforfulgt, men det understreker at vi som publikum fortsatt lar oss fascinere av forræderske skurker, enten vi ønsker at de skal avsløres eller ikke. Seergleden vår er ikke så ulik den til en middelaldersk folkemengde som samles for å overvære en offentlig henrettelse - heldigvis uten blod. Det understreker også at man bør være forsiktig med hvem man stoler på.

Sviket som inspirerte ForræderneForræderne

I oktober 1628 ble Bataviaet skip fra Det nederlandske ostindiske kompani, fra Nederland til havnen i Batavia i Indonesia med 340 mennesker om bord, inkludert kvinner og barn. Skipet var en del av en flåte på åtte skip under kommando av kjøpmannen Francisco Pelsaert, og det hadde Ariaen Jacobsz som kaptein og flere kister med sølvmynter og smykker om bord. Blant passasjerene var også Pelsaerts stedfortreder, Jeronimus Cornelisz, en apoteker som var på flukt fra anklager om kjetteri i Nederland.
Cornelisz visste at Jacobsz foraktet flåtekommandanten, og sammen med kapteinen planla han å gjøre mytteri og legge beslag på skipssølvet. De var midt i planen da Batavia ble skilt fra resten av flåten i en storm utenfor Kapp det gode håp nær Sør-Afrika, og situasjonen forverret seg i juni 1629 da skipet gikk på grunn ved Beacon Island utenfor Australias vestkyst og krevde 100 menneskeliv.
Pelsaert og Jacobsz trengte mat og vann, og de tok en langbåt til øya, men da de ikke fant noe av dette, bestemte de seg for å sette kursen mot Batavia for å søke hjelp. Pelsaert var fortsatt fullstendig uvitende om komplottet mot ham.
I mellomtiden forlot Cornelisz det havarerte skipet og svømte til Beacon Island, der han straks gikk i gang med å ta kontroll over de overlevende ved å dele dem inn i grupper. Han lurte 20 soldater under ledelse av Wiebbe Hayes til å lete etter vann på en annen øy i nærheten, og etterlot dem der for å dø. Deretter satte han i gang et blodbad der 125 av de overlevende ble drept, deriblant kvinner og spedbarn, med hjelp av andre medsammensvorne. Det så ut til at han ville lykkes med å utslette all opposisjon og gjøre krav på Batavias rikdommer. Men planen om å desertere Hayes og hans menn slo feil.
Da Hayes' tropper fant vann, fikk de kreftene tilbake, og da de vendte tilbake til Beacon Island og oppdaget grusomhetene ved Cornelisz' massakre, slo de tilbake. Det endelige sammenstøtet mellom de stridende partene ble avbrutt da Pelsaert vendte tilbake om bord på Sardam etter å ha funnet hjelp. Cornelisz og seks av hans menn ble stilt for retten og hengt. To andre ble etterlatt på det australske fastlandet. Av de opprinnelige 340 passasjerene var det bare 122 som noensinne nådde havnen i Batavia. Blant dem var Jacobsz, hvis endelige skjebne forblir ukjent.

overDe overlevende deltakerne sitter rundt det runde bordet under sesong 2 av den amerikanske versjonen avForræderne

Forseglet med et kyss

Ord	Alice Pattillo

Navnet hans er synonymt med svik, men hva var det egentlig Judas gjorde som gjorde ham fortjent til en så varig arv av forræderi?

Seiker du etter synonymer til forræder, vil mange anerkjente synonymordbøker tilby begrepet "Judas" som en sterk erstatning for ordet. Alt dette er takket være Judas Iskariot - den mest kontroversielle av Jesu opprinnelige tolv apostler. I det første århundret etter Kristus var navnet Judas, eller det opprinnelige hebraiske Juda, et populært navn for unge gutter, og det ble ofte assosiert med den heroiske jødiske presten Judas Makkabeus. Men du vil ikke finne mange kristne som har brukt navnet siden 200-tallet e.Kr. - til tross for dets skinnhellige betydning av "lovprisning" eller "la Gud bli lovprist" - da den beryktede Judas Iskariot for alltid svertet det med sitt sjokkerende "svik" mot Jesus. Ifølge Matteusevangeliet forrådte Judas Iskariot - Jesu tilsynelatende lojale disippel - sin gode venn til romerne for 30 sølvpenger, noe som resulterte i at Jesus ble korsfestet. Men fortjener han sitt rykte som kristendommens mest beryktede sviker, eller har historien gjort Judas skitten?
Apostelen Judas
Det finnes svært lite pålitelig informasjon om Judas selv i Bibelen. Faktisk finnes det svært lite pålitelig informasjon i det hele tatt. Det fantes ingen journalistisk integritet i det første århundret, og mange samtidige beretninger, selv de som presenteres som fakta, inneholder gjetninger, propaganda og forutinntatte oppfatninger og meninger. De bibelske evangeliene selv motsier ofte hverandre og forteller de samme historiene fra ulike synsvinkler, og historikere har hatt notorisk vanskelig for å tyde om det finnes solide bevis for mesteparten av innholdet - inkludert de navngitte personene - og Judas' eksistens er i stor grad omstridt. Men hvis han faktisk levde, er dette det vi vet om ham: Judas var en av Jesu disipler og den tolvte av Jesu apostler - et medlem av Jesu indre sirkel, om du vil - som nevnes i alle kristendommens fire kanoniske evangelier (det vil si de synoptiske evangeliene av Matteus, Markus og Lukas og Johannesevangeliet). Judas blir ofte omtalt som den mest velutdannede av alle de tolv apostlene. Han ble tatt inn i kretsen av Natanael, hovedsakelig takket være sin erfaring med økonomi, og han ble deres kasserer - en rolle som tyder på at Jesus må ha hatt en viss tillit til Judas. Ifølge Matteusevangeliet fikk alle Jesu apostler makt til å drive ut demoner og helbrede sykdom - eller i det minste ble de tidlig gitt medisinsk kunnskap og myndighet til å utføre såkalte mirakler.
Forræderen Judas
Etter den siste nattverden gikk Judas til de religiøse autoritetene og gikk med på å føre dem til Jesus i Getsemanehagen, der han ba, mot 30 sølvmynter. Han gir myndighetene beskjed om å ta den han kysser i forvaring, og han henvender seg til Kristus og kysser ham. Jesus svarer, ifølge Matteus, med å omtale Judas som "venn", men blir umiddelbart arrestert og overgitt til romerske soldater for å bli korsfestet. Det er derfor i hovedsak Judas' skyld at Kristus døde på korset.
De kanoniske skriftene innrømmer at Jesus var klar over Judas' forræderi, men at han ikke gjorde noe for å stoppe ham, noe som tyder på at det var en del av Guds plan, og at det ikke fantes noen varsler om at Judas ville bli hans undergang; en mann som Judas måtte ha forlatt sitt hjem og gitt opp sitt yrke for å kunne følge Jesus rundt i Israel. Så hva var det som gjorde at Judas gikk fra å være en tilsynelatende hengiven tilhenger og medlem av Jesu mest elitære brorskap til å bli hans fiende nummer én?
Judas' motivasjon
Det finnes to hovedteorier om hvorfor Judas forrådte Jesus: grådighet og satanisk besettelse. Lukasevangeliet fastslår at Satan kom inn i Judas' kropp da han forrådte Jesus. Johannes legger også skylden på demonisk innflytelse og en av de syv dødssyndene. Ifølge Johannes var Judas alltid en dårlig mann, og han utnyttet sin rolle som gruppens kasserer til å underslå penger og forlot nattverden med den klare hensikt å forråde sin leder. Merkelig nok nevner ikke Johannesevangeliet at han byttet lojaliteten sin mot 30 sølvpenger. Matteus- og Markusevangeliene legger også skylden på Judas' grådighet, men det er noen problemer med denne teorien. Hvorfor skulle Jesus, den mest skarpsindige av alle mennesker, velge en grådig og uærlig mann til å være en av sine tolv? Hvorfor ville ikke Judas be om mer enn 30 sølvpenger - et lite beløp å be om - og hvorfor ville en mann som var drevet av grådighet, slå seg sammen med en pengeløs gruppe religiøse opprørere? Noen har hevdet at Judas kan ha hatt et politisk motiv og ønsket å bli utnevnt til jødenes leder, men det finnes ingen bibelske bevis for dette.
Andre teorier om hvorfor Judas forrådte Kristus florerer, blant annet at Judas var sint fordi Jesus ikke var den Messias som jødene var blitt lovet, eller at Judas ikke hadde til hensikt å forråde Jesus i det hele tatt, og at ideen om at han var forrædersk er en feilaktig oversettelse av "overgi", og at han trodde at de skulle snakke med Jesus og løse uenighetene, noe som forklarer hvorfor han angret så mye etterpå og i mange tilfeller antas å ha begått selvmord. Uansett måtte Judas forråde Jesus for at profetien skulle gå i oppfyllelse, og for at Kristus skulle dø som en nødvendig del av Guds frelsesplan.
Judas' død
Ifølge Matteusevangeliet blir Judas grepet av skyldfølelse da han oppdager at forræderiet hans førte til at Jesus ble korsfestet. Han forsøker å levere tilbake de 30 sølvpengene, men de blir ikke akseptert fordi de er vekslet inn som blodpenger. Han ser bort fra sølvet og begår selvmord ved å henge seg. Det er uklart hvorfor han gjør dette, men ulike tolkninger går ut på at det er ren og skjær redsel og anger over

© Getty Images, Alamy

overDen siste nattverd av Leonardo da Vinci, ca. 1495-98

resultatet av sine handlinger (noen antyder at han trodde han skulle overgi Jesus til myndighetene bare for å forhøre ham), det faktum at han ville bli utstøtt av sine likemenn, eller for å søke frelse. Apostlenes gjerninger gir derimot en annen historie: Judas kjøper en åker for pengene sine og dør ved et uhell, uten å vise anger. Andre mener at han ble slått ned av Guds vrede.
Sannhet i navnet?
Det finnes motstridende oppfatninger om Judas' andre navn, Iskariot. En teori går ut på at det brukes for å skille ham fra andre menn med navnet Judas i evangeliene, og at det er en gresk oversettelse av et hebraisk uttrykk som betyr "mannen fra Kerioth", en teori som støttes av Johannes' bok, der det står at han er "sønn av Simon Iskariot". Andre forskere mener imidlertid at det er et tilnavn som stammer fra et latinsk ord, sicariussom betyr "dolkmann", og som knytter ham til Sicarii, en gruppe jødiske opprørsmordere. Denne teorien er tvilsom, ettersom det ikke finnes noen annen måte å knytte Judas til denne banden på. En annen teori er at navnet Iskariot er avledet fra hebraisk eller arameisk med betydningen 'falsk' eller 'løgner', men siden evangelieforfatterne nesten alltid følger navnet hans med en kommentar om hans forræderi, virker dette også litt merkelig.
Judas, den lojale vennen?
Et ikke-kanonisk gnostisk evangelium, Judasevangeliet, ble oppdaget i Egypt på 1970-tallet. Dokumentet ble funnet i en kodeks skrevet på papyrus på koptisk (et gammelt egyptisk språk) og innbundet i lær, og ble karbondatert til det 2. eller 3. århundre e.Kr. Manuskriptet, som ble endelig oversatt i 2006, skal ha vært en oversettelse fra en tidligere gresk tekst og presenterer historien om Jesu korsfestelse fra Judas' synsvinkel. I motsetning til de kanoniske evangeliene portretterer Judasevangeliet Judas Iskariot som en lojal og hengiven disippel av Jesus, som bare "solgte" sin herre etter hans egen instruks for å oppfylle Guds plan. Ifølge dette evangeliet tok Jesus Judas til side i påsken og avslørte hemmelig informasjon for ham om Gud og skaperverket ("det sanne evangeliet"), betrodde ham at han var den viktigste av alle disiplene og fikk ham til å klekke ut en plan som ville føre til hans egen død. Jesus ber Judas om å overgi ham til myndighetene for å hjelpe ham med å frigjøre sitt udødelige, åndelige jeg fra sin dødelige, materielle kropp. Judas gjør som Kristus ber ham om, men viser senere anger og angst over handlingen, og får en visjon av Jesu andre disipler som forfølger og steiner ham.
Evangeliet ifølge Judas
Historisk sett gir dette evangeliet et innblikk i noen av forskjellene i tenkning og tro mellom de ulike tidlige kristne sektene, særlig gnostikerne. Gnostisisme er en rekke religiøse ideologier som spredte seg blant tidlige kristne grupper. Gnostikerne var opptatt av filosofiske spørsmål rundt eksistensen. I likhet med kristendommen trodde de på dualisme og et skille mellom den materielle kroppen og den immaterielle ånden. De hadde en grunnleggende tro på at den materielle verden er ond i seg selv, og kanskje også skaperen, mens den åndelige verden er god, og at frelse bare kan oppnås gjennom åndelig kunnskap - som Judas ifølge deres Judasevangelium hadde. Deres fokus var imidlertid ikke på ritualer, påtvunget atferd og deltakelse i store institusjoner som kirker; de var mer opptatt av selvet og internalisert motivasjon.
Til tross for at mange av deres trosforestillinger stemte overens med kristendommen og mange gnostikere tilhørte kristne sekter, ble gnostisk lære fordømt som kjetteri av kirken - som ikke likte at andre tolkninger eller trosforestillinger enn deres egne ble videreført - og gruppene ble i stor grad undertrykt på 600-tallet. De overlevde imidlertid i esoteriske kretser, og troen deres levde videre i undergrunnen i århundrer og fikk senere innflytelse på renessansen. Det er umulig å vite hvem som hadde, og har, rett eller feil når det gjelder historien om Judas - den etablerte kirken eller de gnostiske kristne sektene - men Judasevangeliet setter utvilsomt en kjepp i hjulet når det gjelder dagens etablerte kristne tro på Jesu død og Judas' rolle som forræder. Dette manglende leddet ser imidlertid ut til å gi en viss forståelse for hvorfor Jesus omtaler Judas som "venn" når han nettopp har forrådt ham til de romerske myndighetene, og det forklarer også enhver tvil om at Kristus kunne ha gjort en feil og potensielt hatt en sviktende dømmekraft da han valgte ut sine tolv apostler.
Evig fordømmelse
Enten Judas bare var en stakkars sjel som motvillig forrådte vennen sin, en ikke-troende overløper som ombestemte seg, et offer for djevelens korrupsjon eller en manipulerende bedrager infisert av grådighet, er det ingen tvil om at han er en av historiens største forrædere - en tittel han kanskje fortjener, men kanskje ikke fortjener. Hans skjebnesvangre kyss - en handling som vanligvis skulle bety lojalitet og kjærlighet - førte til Kristi brutale død, og uttrykket "Judaskysset" har blitt udødeliggjort som en frase som brukes for å betegne en vennskapsgest som skjuler en forrædersk gjerning.

OVERjudas forsøker angrende å gi tilbake de 30 sølvpengene han fikk for å forråde Jesus
motsatt sideOppspekkingen av Judasen middelalderfreske av Giovanni Canavesio som viser djevelen som fortærer hans sjel
til venstre Resultatet av Judas' forræderi - et tresnitt som viser korsfestelsen av Jesus Kristus av Gustave Doré

"Andre mener at han ble slått ned av Guds vrede"

Den

Krutt

Tomten

Alle husker den femte november, men den sanne historien om mennene som planla å sprenge parlamentet i luften, går altfor ofte i glemmeboken

Ord	Frances White

Wa dronning Elisabet 1. trakk sitt siste sukk i 1603, trakk katolikker rundt om i England et lettelsens sukk. Livet under hennes 44 år lange regjeringstid hadde ikke vært enkelt. Kanskje som en hevnaksjon mot søsteren Marias brutale styre, den troende katolske dronningen, hadde Elizabeth innført en rekke lover som rammet katolikkene hardt. Hun fryktet sannsynligvis katolikkene, og det hadde hun grunn til å være, ettersom en pavelig bulle erklærte at en katolikks lojalitet ikke var til kronen, men til Gud. Med ett slag ble alle katolikker i England stemplet som forrædere. Bare det å være katolikk, eller til og med å gi katolikker husly, var ikke bare ulovlig, det var også høyforræderi. Skrekkslagne, men trofaste katolikker ble tvunget under jorden, og rundt 130 prester ble henrettet. Etter hvert som dronningen ble eldre, begynte mange av dem som hadde lidd mest under hennes regjeringstid, å håpe på en etterfølger som ville ha større forståelse for deres situasjon.
Med tanke på hvor mye som sto på spill, gikk overgangen til neste bærer av kronen utrolig smertefritt. Jakob I var barnebarn av Henrik VIIIs søster, Margaret, dronning av Skottland, og selv om han var protestant, hadde moren hans vært en troende katolikk. For katolikkene som slet, var kong Jakobs tidlige tiltak for å lette på bøtene de ble ilagt, svært oppmuntrende. Denne gleden ble imidlertid raskt snudd til surhet. Da Jakob innså hvordan bøtene fylte statskassen, gjeninnførte han dem og fordømte åpent den katolske troen. Håpet til mange katolikker ble knust, og for noen var dette dråpen som fikk begeret til å flyte over.
Hvis det var én mann som hadde følt den bitre brodden av antikatolisismen i England, så var det Robert Catesby. Han stammet fra en ærerik slekt som strakte seg tilbake til William Catesby, Rikard 3.s betrodde rådgiver, og hele livet hadde han sett familiens rikdom bli uthulet av harde bøter. Da Catesby bare var åtte år gammel, ble han vitne til at faren ble arrestert og stilt for retten for å ha huset en prest. I resten av sine unge år var faren stadig inn og ut av fengsel. Catesby var høy, kjekk og begavet, men han hadde blitt tvunget til å avbryte studiene, fordi han for å få sin grad måtte avlegge en ed til dronningen og den engelske kirke. Den protestantiske

monarkiet hadde tatt alt i Catesbys liv: hans barndom, hans far, hans formue og hans fremtid.
Catesby hadde ikke bare et godt utseende, men også et sjenerøst og elskverdig vesen, og som følge av dette hadde han opparbeidet seg en stor og mektig vennekrets. Hans troskap til den katolske tro var ingen hemmelighet, og han hadde deltatt i et tidligere opprør. Da Elizabeth ble syk i 1596, ble Catesby arrestert, rett og slett fordi regjeringen fryktet at han ville utnytte situasjonen til å organisere et opprør. Catesbys opplevelser var typiske for alle katolikker på den tiden; han var det bankende hjertet i den katolske kampen, og han var rik og innflytelsesrik nok til faktisk å gjøre noe med det.
Catesby hadde en plan. Å drepe kongen var ikke nok; Elisabets død hadde bevist at en monarks død ikke var nok til å sikre forandring. Status quo var imot ham, så status quo måtte endres. For å gjøre dette ville han sprenge det i fillebiter. I februar 1604 inviterte Catesby Thomas Wintour og John Wright hjem til seg. Wintour, Catesbys fetter, hadde også følt anti-katolisismen på kroppen, ettersom hans egen onkel var blitt henrettet fordi han var prest. Wright var en gammel venn av Catesby og hadde deltatt i et opprør mot Elisabet. I huset sitt i Lambeth avslørte Catesby sin storslåtte plan - han ville gjeninnføre katolisismen ved å sprenge Overhuset i luften under åpningen av parlamentet. Ikke bare kongen skulle være til stede, men også de mektigste protestantene i landet. Angrepet ville skape et maktvakuum, og de hardt prøvede katolikkene ville være klare til å fylle det.
Wintour ble forståelig nok sjokkert over fetterens planer. Han var rask til å hevde at dersom de mislyktes, ville det forsinke saken deres med flere år. Catesby svarte: "Sykdommens natur krever et så skarpt middel." Han begynte en lidenskapelig tale om hvor rettferdig hans sak var, og at parlamentet var det perfekte målet, for "der har de gjort oss alt ondt". Catesbys naturlige karisma fikk raskt fetteren til å slutte seg til den lidenskapelige opprøreren, som lovte ham lojalitet og sitt liv.
Catesby hadde rekruttert sine første medsammensvorne, og flere skulle følge. Wintour reiste til Flandern for å søke støtte fra det katolske Spania. Selv om han slet med å få spansk støtte, oppsøkte han mannen som skulle bli kruttkomplottets ansikt utad - Guy Fawkes. Fawkes hadde gjort sin katolske troskap svært tydelig ved å kjempe på Spanias side under åttiårskrigen, og han hadde forsøkt å samle støtte i landet. Han var høy, velbygd og hadde et tykt, rødbrunt hår, og han var dessuten målbevisst, handlekraftig og dyktig i alt som hadde med krig å gjøre. Det var imidlertid ett av Fawkes' talenter som

Katolsk forbrytelse og straff

Livet for katolikker var alt annet enn enkelt under de protestantiske monarkene

Kriminalitet

Straff

"Status quo måtte endres. For å gjøre dette ville han sprenge det i fillebiter"

HØYRE Fire av konspiratørene ble drept 30. januar, og de fire andre ble henrettet dagen etter
NEDERST En kongelig fullmakt foreslo at Guy Fawkes skulle pines hvis "mildere tortur" ikke førte frem

Deltar ikke i anglikansk gudstjeneste

Deltar i en privat katolsk messe

Først en bot på 12 shilling, deretter økt til 20 pund per måned

Fengselsstraff

Ikke betale bøter

Flykt utenlands i mer enn seks måneder uten tillatelse

Inndra fortjenesten av landområder og alle varer

Å være katolsk prest

Død

Å nekte å akseptere monarken som kirkens overhode

Forsoning av enhver person med Den katolske kirke

Fengselsstraff og død

Turbulente tider

I årene etter Henrik VIIIs brudd med Roma gikk den regjerende monarkens religion fra protestantisk til katolsk, noe som fikk ødeleggende konsekvenser for undersåttene

Henrik VIII

Edvard VI

Lady Jane Grey

Mary I

Elizabeth I

Jakob VI og I

Cromwell

Karl II

* Karl I, som regjerte fra 1625-1649, fulgte den anglikanske gudstjenesteformen, men giftet seg i 1625 med Henrietta Maria av Frankrike, en overbevist katolikk

Jakob II

Vilhelm III

Konspiratørene

Thomas Bates
1567-1606
Rolle Catesbys tjener
Bates ble født i Warwickshire og var ansatt som Catesbys tjener. Han ble sett på som en hardtarbeidende og lojal mann. På grunn av sin nærhet til Catesby ble han mistenksom overfor hans uvanlige aktiviteter og ble invitert inn i komplottet. Han ble en nyttig medskyldig - som en vanlig mann kunne han utføre mange handlinger uten å vekke mistanke.

Robert Wintour
1568-1606
Rolle Økonomisk støtte
Robert Wintour var den eldste broren, og arvet størstedelen av farens gods, inkludert Huddington Court. Gjennom ekteskapet knyttet Robert seg til en sterk katolsk familie, og hjemmet hans ble et tilfluktssted for prester.

Christopher Wright
1570-1605
Rolle Konspiratør
Christopher var den yngste av Wright-brødrene, og ble beskrevet som høyere, tykkere og lysere enn John. Han var en privat og diskret mann, men etter at han konverterte, var han fullt og helt overgitt til den katolske troen, og han deltok i det samme opprøret som broren og Catesby.

John Wright
1568-1605
Rolle Opprinnelig konspiratør
John var den eldste av de to Wright-brødrene, og var en skolekamerat av Guy Fawkes. Han ble kastet i fengsel for å ha deltatt i opprøret. Han hadde rykte på seg for å være en modig, lojal og dyktig sverdmann, men konverterte til katolisismen og ble knyttet til Catesby.

Thomas Percy
1560-1605
Rolle Logistikk
Percy hadde rykte på seg for å være en vill ungdom, som muligens hadde forlatt sin kone og drept en skotte i en trefning. Da Percy konverterte til katolisismen, bidro det til å roe ned noe av hans mer opprørske atferd, og han brukte sin iltre natur til å bedre den katolske saken i England.

Guy Fawkes
1570-1606
Rolle: Eksplosjonsekspert Eksplosjonsekspert
Fawkes ble født i York og mistet sin far i ung alder, og da moren giftet seg med en katolikk, konverterte han til den katolske troen. Han kjempet for Spania i åttiårskrigen og tok den italienske formen av navnet sitt, Guido. Han var en rasende motstander av Jakob I, og beskrev ham og hele Skottland som kjettere.

Robert Catesby
1573-1605
Rolle: Leder Leder
Robert Catesby var sir William Catesbys eneste overlevende sønn, og han fikk rykte på seg som katolsk sympatisør etter å ha deltatt i et opprør i håp om å ta over dronningen. Catesby var desperat etter å gjenvinne den katolske makten, og han snekret sammen et komplott som bare krevde samarbeid med noen få betrodde menn, men som var i stand til å knuse den protestantiske makten i England.

Thomas Wintour 1571-1606
Rolle Opprinnelig medsammensvoren
Thomas Wintour var intelligent, vittig og velutdannet. Han kjempet mot det katolske Spania, men endret raskt syn og ble en trofast katolikk. Thomas reiste til Spania i et forsøk på å samle støtte, også kjent som det spanske forræderiet, men han lyktes ikke og måtte derfor ty til andre og mer drastiske metoder.

catesby var spesielt tiltrukket av sine ferdigheter og kunnskaper om krutt.
Da mennene møttes igjen på vertshuset Duck and Drake Inn, hadde de fått med seg en annen konspiratør, Thomas Percy, en god venn av Catesby. Percy hadde rykte på seg for å være en vill og rebelsk ungdom. Han hadde forsøkt å bygge opp et sterkt forhold til Jakob 1. til beste for sin religion, men følte nå svikets bitre brodd. Percy hadde ved en tidligere anledning måttet stoppes av Catesby fra å storme inn i palasset og ta kongen på egen hånd. Sammen møttes disse fem lidenskapelige og forurettede mennene i det katolske skjulestedet, og Catesby skisserte planen. Percys støtte var nærmest en selvfølge, og han proklamerte: "Skal vi alltid, mine herrer, snakke og aldri gjøre noe?" Enten påvirket av sin gåtefulle leder eller sitt eget hat mot protestanter, avla de fem mennene en ed på en bibel og mottok nattverden fra en prest som i all hemmelighet feiret messe, helt uvitende om at de planla kongemord.
Med sine første medsammensvorne på plass gikk Catesby raskt til aksjon. Åpningen av parlamentet var blitt utsatt til 5. november året etter på grunn av pest. Dette ga ham god tid til å forberede alt. Til å begynne med tenkte Catesby at den beste måten å få kruttet under Overhuset på ville være å grave en tunnel, men mennene innså snart at en langt tryggere måte var å leie et av lagerrommene som lå under huset. Heldigvis hadde Percy en forretning i London, så han kunne enkelt leie et lagerrom uten å vekke mistanke. Sprengstoffeksperten Guy Fawkes utga seg for å være John Johnson, Percys tjener, og ble plassert i lokalet. Konspiratørene lagret kruttet i Catesbys hus og fraktet det gradvis over Themsen og inn i boligen i ly av mørket.
Stadig flere menn ble trukket inn i konspirasjonen, ettersom det viste seg umulig for fem menn alene å håndtere så storslåtte planer. Catesbys tjener, Bates, ble mistenksom, og hans herre så seg nødt til å rekruttere ham. Robert Keyes, Robert Wintour, John Grant og Christopher Wright ble også innrullert. Ikke bare var de alle lidenskapelige katolikker, men mange av dem hadde også store formuer og herregårder som kunne hjelpe saken.
I hemmelighet var Catesby bekymret. Han var ikke en terrorist motivert av blind hevn, han var en moralsk og religiøs mann, og han ville være sikker på at det han gjorde, var riktig. Han slet med samvittigheten og oppsøkte gjentatte ganger to prester, fader Henry Garnet og Oswald Tesimond. Catesby var ikke i tvil om at kongen var skyldig, men han var bekymret for de uskyldige menneskene som uunngåelig ville bli drept i eksplosjonen. Han spurte om dette kunne unnskyldes: Var det greit å drepe uskyldige for et større gode? Garnet hadde sverget til skriftemålet og kunne ikke fortelle noen om Catesbys plan, men han forsøkte å overtale ham til å la være.
Til tross for prestenes advarsler fortsatte Catesby å bringe krutt inn i lagerrommet. Han begynte også å legge planer for den andre delen av planen deres. I sin iver etter å opprettholde en viss orden etter kongens død bestemte han seg for at Jakobs barn, prinsesse Elizabeth, skulle innsettes som hans etterfølger. Bare åtte år gammel mente han at hun kunne formes til den gallionsfiguren de ønsket seg. Elizabeth ble heller ikke plassert i London, men i Coombe Abbey nær Coventry. For å sikre at dette siste skrittet skulle gå knirkefritt, rekrutterte Catesby de tre siste konspiratørene: Ambrose Rookwood, Everard Digby og Francis Tresham.
I oktober var alt på plass. Fawkes skulle bli i London og tenne lunten før han rømte fra byen og reiste til Europa for å samle støtte. I mellomtiden, i den påfølgende galskapen, skulle et opprør bryte ut i Midlands, og Elizabeth skulle bli tatt til fange. Catesby så ut til å ha kommet seg over sin tidligere bekymring, men det samme kunne ikke sies om hans medsammensvorne. Flere av mennene hadde venner i parlamentet som var katolske trosfeller. Sent på kvelden den 26. oktober kom det et brev hjem til en av disse katolske vennene, lord Monteagle, som i sin ungdom selv hadde deltatt i katolske komplotter. Innholdet i brevet var sjokkerende. Det advarte ham om å avstå fra å delta i parlamentet den 5. november, for "de skal få et forferdelig slag, dette parlamentet" Monteagle tok trusselen på alvor og varslet jarlen av Salisbury.
Nyheten om brevet fant raskt veien tilbake til Catesby, og Tresham ble umiddelbart mistenkt, ettersom Monteagle var svogeren hans. Catesby og Thomas Wintour konfronterte den nye rekrutten rasende og truet med å henge ham for hans idioti, men Tresham klarte å overbevise sin iltre leder om sin uskyld. Catesby var imidlertid ikke villig til å lytte til Treshams oppfordringer om å forlate komplottet - han var for engasjert. Uansett risiko ville komplottet fortsette som planlagt.
I mellomtiden hadde kongen fått høre om det mystiske brevet. I motsetning til mange av sine rådgivere tok han advarselen svært alvorlig. Han bestemte seg imidlertid for å se tiden an frem til den aktuelle natten og se om konspiratørene ville gjennomføre sitt påståtte komplott. Da den 4. november grydde, gikk både kongen og Catesby til aksjon. Sammen med John Wright og Bates dro Catesby til Midlands for å sette i gang den andre delen av planen, mens Fawkes forberedte seg på sin sentrale rolle.
Kongen forberedte seg også. James' menn gjennomsøkte alle bygningene rundt parlamentet etter tegn på noe mistenkelig. Det var i kjelleren under en av disse ransakingene at de snublet over Fawkes. Han var kledd som en tjener og sto foran en stor, mistenkelig haug med ved. Han forklarte at han var Percys tjener, men virket temmelig desperat. Mennene var engstelige, men ikke villige til å opprøre ham ytterligere, og dro av gårde for å rapportere funnene sine til kongen. Så snart James hørte Percys navn, ble han mistenksom og beordret en ny ransaking av kjelleren. Da mennene kom tilbake, var Fawkes fremdeles der. Iført hatt, kappe og sporer var han klar for en

OVER Guy Fawkes' signatur før tortur (øverst) og etter (nederst)

A plot unravels

Da komplottet ble avslørt, flyktet mennene hver til sitt, klamret seg til håpet om revolusjon

Natt til 4. november
Parlamentets hvelv
Kongens menn gjennomsøker hvelvene under Parlamentet. De støter på Fawkes, som står ved en vedhaug og forteller dem at han heter John Johnson og jobber for Thomas Percy.

Sen kveld 4 November
Parlamentets hvelv
På kongens ordre vender mennene tilbake til hvelvet og finner Fawkes påkledd og klar for flukt. Han blir umiddelbart arrestert og ført til kongen tidlig om morgenen den 5. november.

Morgen 5. november
Westminster
Christopher Wright får vite at komplottet er avslørt og skynder seg til Duck and Drake Inn for å informere Thomas Wintour. Wintour advarer dem som fortsatt befinner seg i London - Percy, Keyes og Rookwood.

Kveld 4. november
Westminster
Catesby, John Wright og Bates bestemmer seg for at komplottet skal gjennomføres, til tross for at de oppdager at Monteagle har fått et advarselsbrev, og begynner å reise mot Midlands.

Midt på dagen 5. november
I nærheten av Milton Keynes
Rookwood rir rasende i to timer og klarer å ta igjen Catesby og de andre for å advare dem om at komplottet har mislyktes og at Fawkes er arrestert. De bestemmer seg for å fortsette til Dunchurch.

kl. 18.00, 5. november
Ashby St Ledgers
De seks flyktende konspiratørene møter Robert Wintour, fortsetter videre og møter Digby, som er ledsaget av et jaktlag. De fortsetter vestover til Warwick.

"Å drepe kongen var et skritt for langt; selv hans katolske trosfeller forlot ham"

NEDERST TIL HØYRE Etter arrestasjonen ble Fawkes fengslet i Tower
i London
NEDERST Mennene på Holbeach House ble fratatt klær og eiendeler før de ble ført til fengselet
MOTSATT James I beskrev Guy Fawkes som en person med "romersk besluttsomhet"

Morgen 6. november
Warwick Castle
Catesby og mennene hans plyndrer slottet for forsyninger og ruster seg til kampen de tror vil komme, før de fortsetter til Norbrook, hvor de henter flere våpen.

Ettermiddag 6. november
Huddington
Konspiratørene ankommer Huddington og møter Thomas Wintour. Til tross for Catesbys forhåpninger er ingen villige til å alliere seg med dem, og de blir tvunget til å fortsette alene.

Kveld 6. november
London
Lord Chief Justice avhører Rookwoods tjenere og avdekker identiteten til flere av de involverte mennene, deriblant Catesby, Rookwood og Wintour.

Kveld 6. november
Tower of London
Guy Fawkes er fortsatt fast bestemt, og James tillater bruk av tortur for å få tungen hans til å løsne. Han beordrer at "mildere tortur" skal brukes først.

Natt 7. november
Tower of London
Etter å ha gjennomgått pinebenkens redsler tilstår Guy Fawkes til slutt detaljene i komplottet og navnene på sine medsammensvorne.

Kveld 7. november
Holbeach House
Rømlingene ankommer Holbeach House. De sprer ut det fuktige kruttet sitt foran et bål, og mange av dem blir antent. Noen av mennene velger å dra.

Formiddag 8. november
Holbeach House
200 menn under ledelse av sheriffen av Worcestershire beleirer Holbeach House. I skuddvekslingen blir Catesby, Percy og brødrene Wright drept. De andre blir arrestert.

NEDERST Folk tente bål så snart nyheten om komplottet spredte seg for å feire at kongen hadde overlevd

© Alamy, Look & Learn, The Art Agency

Kruttsammensvergelsen

Var det virkelig staten som sto bak komplottet?

Mysteriet Mye av mistanken rundt komplottet har til en viss grad handlet om jarlen av Salisburys rolle. Det var Salisbury som Monteagle varslet da han mottok brevet, og hans merkelige handlinger har fått mange til å spørre seg om han hadde mer kunnskap om komplottet enn han ga uttrykk for. For det første informerte han ikke umiddelbart kongen om komplottet, som var ute på jakt og ikke kom tilbake før etter flere dager. Salisburys innblanding i komplottet begynte faktisk allerede før brevet kom, ettersom han var klar over at noe var under planlegging. Da kongen fikk vite om brevet, nektet Salisbury fullstendig for at han visste om det, og lot kongen ta hele æren. Dette kan ha vært et smart politisk spill, men kanskje antyder det noe mer.
Motivet Kongen hadde stor nytte av at komplottet ble forpurret. Følelsen av velvilje overfor monarken fikk parlamentet til å bevilge kongen forbløffende høye subsidier, og takken for dette var Salisburys fortjeneste. Salisbury var en ambisiøs mann, og han utnyttet situasjonen til å vinne monarkens gunst, samtidig som han fikk anledning til å innføre mer antikatolsk lovgivning. Salisburys antikatolske følelser var langt sterkere enn monarkens, og han ønsket å kvitte England med religionen en gang for alle.
Hans engasjement Konspirasjonsteoretikere oppsummerer at Salisbury kan ha funnet på hele komplottet selv, rettet det mot kjente katolske agitatorer og forfattet brevet til Monteagle. Andre hevder at Salisbury i stedet for å finne det opp, infiltrerte komplottet langt tidligere enn brevet avslører, og bare lot det fortsette, vel vitende om at han senere kunne bruke det til å fyre opp under antikatolicismen.
Bevis Det viktigste beviset her er hvor enkelt konspiratørene gjennomførte komplottet. Det faktum at de var i stand til å skaffe 36 tønner krutt i et land der krutt var strengt kontrollert av myndighetene, og lagre dem under parlamentsbygningen, vekker mistanke. Mangelen på andre bevis gjør det imidlertid umulig å bevise denne konspirasjonen. Hvis Salisbury fant på komplottet, er det usannsynlig at alle mennene ville ha tilstått forbrytelsen vel vitende om at døden ville bli resultatet. Den mest sannsynlige konklusjonen er at Salisbury var en opportunist som, da han oppdaget sannheten, utnyttet situasjonen for alt den var verdt.

etter en rask flukt ble han arrestert og ransaket. Selv om han holdt fast ved sin historie og insisterte på at han het John Johnson, ble det funnet fyrstikker og ved på ham. Kongens menn inspiserte veden og avdekket 36 tønner med krutt, nok til å sprenge parlamentsbygningen i luften.
Nå hvilte alt på Fawkes. Komplottet var mislykket, så mye var åpenbart, men hvis han holdt ut lenge nok, kunne livene til vennene hans bli reddet. Da Fawkes ble avhørt, viste han et bemerkelsesverdig mot i møte med en nesten sikker død. Han holdt fast ved sin historie om at han faktisk var John Johnson. Men han fornektet ikke et øyeblikk sine hensikter, og proklamerte at det var hans plan å ødelegge kongen og parlamentet. Da han ble spurt om navnene på sine medskyldige, insisterte han på at han handlet alene. James var imponert over Fawkes' motstandskraft, men han trengte navn, og hvis tortur kunne få ham til å snakke, så var det greit.
Nyheten om Fawkes' arrestasjon spredte seg raskt til de andre konspiratørene. De som var igjen i London, flyktet. Percy, som var klar over at navnet hans ville bli knyttet til forbrytelsen, proklamerte: "Jeg er fortapt!" Rookwood, en eksepsjonell rytter, red rasende i retning Catesby for å advare ham. Han red 48 kilometer på bare to timer, og det var en utrolig ridetur. Han ankom andpusten til Catesby og informerte ham om avsløringen av komplottet. Catesby var knust. Han hadde satset alt på denne revolusjonen og var desperat etter å klamre seg til ethvert håp han kunne finne. Han proklamerte at han fortsatt kunne samle nok støtte til et væpnet opprør. Han kjente nok forbitrede katolikker til et opprør, og på en eller annen måte ville han få sitt opprør.
Konspiratørene kunne ha dratt. De hadde tid nok til å flykte fra England med livet i behold, men engasjementet for sin lidenskapelige leder og troen på saken var så stor at de ble ved hans side. Mennene fortsatte til Midlands, men støtten Catesby hadde lovet dem, uteble. Ryktet om forræderiet hadde spredd seg raskt over hele landet, raskere enn mennene kunne reise, og selv venner og familie vendte dem ryggen. Catesby hadde feilvurdert situasjonen på fatalt vis. Å drepe kongen var et skritt for langt - til og med hans katolske trosfeller hadde forlatt ham. Da mennene endelig nådde frem til sitt trygge hus, Holbeach House i Staffordshire, var de våte, ulykkelige og nedtrykte, og spredte kruttet ut foran et bål for å tørke det. En gnist antente det, og Catesby, Rookwood og Grant ble oppslukt av flammene.
I London var kongens menn i ferd med å knekke Fawkes' stålsatte besluttsomhet. Han ble lagt opp ned i lenker og hengt opp i en vegg, og deretter sannsynligvis bundet til en gapestokk med lemmene pinefullt forvridd. Den 7. november hadde det som var igjen av Fawkes' besluttsomhet smuldret opp. Nedbrutt og tappet for krefter tilsto han detaljene i komplottet og navnene på alle sine medsammensvorne.
Catesby var i live, men for noen var eksplosjonen et dystert tegn, og engasjementet for lederen deres ble til slutt svekket. Gradvis begynte teamet å rakne. Digby dro til myndighetene, og Bates, Littleton og Robert Wintour rømte også. Til slutt var det bare Catesby, Percy, Thomas Wintour, brødrene Wright, en såret Rookwood og Grant, som hadde blitt blind av brannen, som var igjen. Da de 200 bevæpnede regjeringsmennene gikk løs på gruppen den 8. november, hadde flyktningene ikke noe håp om å kunne forsvare seg.
Kampen ble kort. Wintour ble skutt først, etterfulgt av brødrene Wright og Rookwood. Catesby og Percy klarte å samle de siste glørne av sin brennende iver og gjorde et siste felles oppgjør ved døren. Da de falt, var de som én, drept av en enkelt kule. På dødens rand og forblødd brukte Catesby sine siste krefter på å slepe seg frem til et bilde av jomfru Maria, og med det i armene trakk han sitt siste sukk.
Mennene som døde i huset - Catesby, Percy og brødrene Wright - var heldige. De som ble igjen, ble samlet sammen, arrestert og kastet i fengsel. Under trusler om tortur innrømmet alle mennene at de var involvert i komplottet. Allerede før rettssakene hadde begynt, var dommen avgjort på forhånd. Mennene ble paradert opp og hånet av et rasende publikum. De sammensvorne hadde ikke noe forsvar, så de kunne bare be om nåde. Særlig Rookwood talte på vegne av alle mennene da han sa at han "verken var skuespiller eller forfatter", og at han hadde handlet i blind hengivenhet til deres leder, Catesby, "som han elsket over alle verdslige mennesker".
Folket brydde seg ikke om hvor karismatisk lederen deres var - de ville ha blod, og det skulle de få. Mennene ble erklært skyldige i landsforræderi, og en kjølig 30. januar møtte de fire første sin straff. De ble slept gjennom gaten, fastspent til en treplate på ryggen av en hest. Deretter ble mennene kledd helt ned til skjorten, og hodene deres ble lagt i en løkke. De ble kortvarig hengt, men kuttet ned mens de fortsatt pustet, slik at de kunne oppleve smerten ved å få kjønnsorganene skåret av og brent foran øynene sine. Deretter ble innvollene og hjertet fjernet, og likene ble skåret i biter og utstilt slik at fuglene kunne plukke på dem. Likene av Catesby og Percy ble også halshugget, og hodene deres ble stilt ut som en dyster advarsel.
Bare én mann, den siste som fikk sin straff, slapp unna smerten ved å bli kastrert og sprettet opp - Guy Fawkes. Han var nedbrutt og knapt i stand til å stå, og med sine siste krefter hoppet han ned fra galgen, brakk nakken og døde øyeblikkelig (Fawkes, Thomas Wintour, Rookwood og Keyes ble henrettet 31. januar, dagen etter Digby, Grant, Bates og Robert Wintour).
Planen hadde vært en katastrofal fiasko, og avsløringen av en så farlig katolsk sammensvergelse som nesten endte i tragedie, bidro lite til å gjøre livet lettere for katolikkene i England. Selv om James var rask med å gjøre det klart at han ikke klandret alle katolikkene i landet, ble det snart innført strenge lover mot dem. Det skulle ta ytterligere 200 år før katolikkenes frigjøring var et faktum, og mennene som hadde planlagt, kjempet og dødd for den, skulle bare leve videre i legender og rim.

Koblingen mellom kruttkomplottet og bålene ble skapt nesten umiddelbart. Mens Fawkes fortsatt var i forhør den 5. november, tente folk rundt om i London bål for å feire monarkens flukt. Disse flammende bålene spredte seg over hele landet etter hvert som nyheten spredte seg, og med tiden ble de en tradisjon. Kongen innførte en lov som bestemte at hele folket måtte delta i en takkegudstjeneste for å feire at han hadde overlevd. Denne årlige gudstjenesten fortsatte helt frem til 1859, og sementerte kruttkomplottet i nasjonens minne. Selv i 1647, da alle festdager ble avskaffet, ble feiringen av 5. november opprettholdt. På 1700-tallet fikk bålnatten en ny form, der man brente avbildninger av paven og betraktet den som en generell antikatolsk begivenhet. Etter hvert som Fawkes' tilknytning til komplottet vokste, begynte folk å brenne avbildninger av Fawkes i stedet, en tradisjon som fortsetter den dag i dag. De religiøse overtonene er imidlertid så godt som visket ut.

Fawkes'
arv

"Under trusler om tortur innrømmet alle mennene at de var involvert i komplottet."

Og du,

Brutus?

Ord	Ben Gazur

Var Brutus en hjerteløs forræder eller en modig frigjører, berømt for sin rolle i mordet på Julius Cæsar?

Tjunia-klanen var blant de mest berømte og betydningsfulle familiene i Roma helt fra republikkens tidligste dager. Medlemmer av familien ble rutinemessig valgt til konsul, statens høyeste posisjon, og ble utnevnt til diktator i desperate tider. En av de grunnleggende legendene om republikken var at en sønn av Junii-slekten, Lucius Junius Brutus, hadde fordrevet den siste kongen i Roma på 600-tallet fvt. og etablert det republikanske systemets konstitusjonelle orden. Da Marcus Junius Brutus, hans etterkommer, ble født i år 85 fvt., må det ha vært knyttet store forhåpninger til at også han skulle nå maktens tinder.
Republikkens fall
I det republikanske systemet var makten delt mellom de store familiene i den romerske patrisierklassen gjennom valg til ulike politiske posisjoner og senatets innflytelse. Republikken var utformet slik at ingen enkeltperson skulle kunne opparbeide seg en konges samlede makt - to konsuler delte makten hvert år, og de satt bare i ett år. Hver familie konkurrerte om æren av å inneha konsulatet, og makten gikk derfor på omgang mellom familiene, slik at ingen av dem ble for sterke.
Dette systemet fungerte så lenge Roma var en liten stat, men i det første århundret fvt. begynte romerne å styre store oversjøiske territorier. Dette gjorde det nødvendig for republikken å bygge opp store hærer for å erobre flere territorier og for å opprettholde kontrollen over landområder som allerede var erobret. Generalene for disse mektige hærene fikk enorm militær makt, politisk innflytelse og utrolige rikdommer som de erobret under felttogene. I 88 fvt. marsjerte en av disse hærførerne, Lucius Cornelius Sulla, mot Roma for å slå ned sine politiske rivaler og reorganisere staten.
Deretter ledet Gaius Marius troppene sine mot byen. Hver gang Roma ble inntatt, risikerte motstandere av den nye herskeren å bli drept. Nullsumspillet i romersk politikk hadde alltid vært farlig, men nå ble det bokstavelig talt halshuggende.
Det var i denne nye verdenen av politisk vold at Marcus Junius Brutus ble født og vokste opp. Brutus hadde visst at faren hans hadde blitt forsøkt myrdet av Sulla, men han klarte å overleve. Senere ble han likevel drept mens han støttet et opprør mot Sullas støttespillere.
Det verserte rykter om at Brutus' egentlige far faktisk var en av datidens mest fremtredende romere - Julius Cæsar. Selv om dette er usannsynlig, siden Cæsar bare var 15 år gammel da Brutus ble født, var han kjent for å ha hatt et nært forhold til Brutus' mor, Servilia, senere i livet, og han favoriserte utvilsomt Brutus da han var i en maktposisjon.
Cæsars og Brutus' fremvekst
Etter borgerkrigene under Sulla og Marius ble det klart at militærmakt nå var det egentlige grunnlaget for politisk makt. Mer ambisiøse etterkommere av adelsfamilier fokuserte på å ta militære kommandoer for å styrke sine posisjoner i samfunnet. En av de mest suksessrike av disse var Pompeius, kjent i historien som Pompeius den store på grunn av sine lynhurtige erobringer av store deler av Midtøsten. En annen fremtredende skikkelse, Marcus Licinius Crassus, var en av Sullas hærførere, og han brukte sin posisjon til å skaffe seg en ufattelig formue. Julius Cæsar var en lovende ung adelsmann, men han hadde ikke de samme ressursene som Pompeius eller Crassus. For å gjøre seg gjeldende i politikken trengte han deres støtte.
I 60 fvt. var det klart at senatet hindret Pompeius i å få de militære stillingene han ønsket seg, og Crassus i å få gunstige økonomiske reformer. Begge hadde også motarbeidet den andres ønsker på grunn av personlig rivalisering. Da Cæsar ble valgt til konsul i 59 fvt., støttet begge ham av politiske grunner, og dette var en mulighet for Cæsar. De tre ble enige om å samarbeide (en trio som ble kjent som det første triumviratet) for å bruke sin makt til å støtte de andre i å nå sine mål.
Etter å ha blitt konsul ble Cæsar utnevnt til å styre Gallia, og han brukte denne posisjonen til å erobre store deler av det moderne

RETT Etter Pompeius' død hadde Cæsar full kontroll over Roma

Frankrike og berike seg selv på kjøpet. Cæsar sendte rykter om sine dristige bedrifter i Gallia tilbake til Roma og overøste befolkningen med penger for å vinne deres lojalitet. Det var mens han var i Gallia at han tilbød Brutus en stilling i staben sin, men Brutus avslo.
Brutus gjorde sitt inntog på Romas politiske scene ved å jobbe som assistent for Cato, som hadde blitt utnevnt til guvernør på Kypros, og utmerket seg for sin effektivitet. Vel tilbake i Roma fikk Brutus ansvaret for å prege nye mynter. En rekke av disse var preget med Brutus' navn, og folk må derfor ha vært godt kjent med ham. I 53 fvt. ble Brutus valgt inn i senatet, bare 32 år gammel.
Selv om mange av senatets medlemmer hadde blitt valgt inn på grunn av triumviratets proteksjonisme, ble det stadig vanskeligere for Cæsar, Crassus og Pompeius å få innflytelse over staten. Triumviratet begynte å kollapse etter at Crassus ble drept i en krig mot partherne, og Cæsars datter Julia, Pompeius' kone, døde. Det ble klart at enten Cæsar eller Pompeius ville regjere, og man måtte velge side. Brutus hadde lenge vært motstander av Pompeius, kanskje fordi han husket hvordan Pompeius hadde drept faren hans, men da Cæsar marsjerte mot Roma med sine galliske legioner, tok han parti for Pompeius som republikkens rettmessige representant.
Et blodig felttog mellom Cæsar og Pompeius endte med at Cæsar ble enehersker i Roma, og Pompeius døde - sammen med mange senatorer som sto Brutus nær. Brutus ble benådet etter borgerkrigens klimaks, og ifølge Plutark var Cæsar overlykkelig over at han hadde overlevd, og gjorde ham til en av sine æresvenner.
Ides i mars
I 44 fvt. gjorde Cæsar seg selv til diktator på livstid, med vidtrekkende fullmakter for å sikre republikken. Brutus tok kanskje imot nåde fra Cæsars hånd, men han underkastet seg ikke helt den nye ordenen. Brutus skilte seg fra sin kone og giftet seg med datteren til Cato, en av Cæsars mest høylytte kritikere. Men til tross for at han kunne komme i opposisjon til Cæsar, valgte diktatoren Brutus til et høyt embete.
Romerne betraktet ordet "konge" som en fornærmelse mot alt de satte pris på i republikken. Selv om Cæsar ikke utropte seg selv til konge, kunne romerne ikke unngå å legge merke til at han hadde alle en konges fullmakter. Det begynte å dukke opp graffiti i det offentlige rom som oppfordret til å myrde Cæsar. På statuen av Brutus' forfader, den Brutus som hadde fordrevet den siste kongen fra Roma, ble det kladdet "O, at vi hadde deg nå, Brutus!", og det ble lagt igjen lapper til Brutus med spørsmål om han sov. Det var tydelig at det var en viss appetitt for å frigjøre Roma fra Cæsar.
En sammensvergelse begynte å danne seg blant senatorene som lengtet tilbake til gamle dager, da de hadde makten og ikke tjente på Cæsars ordre. Det er usikkert hvem som startet konspirasjonen, men den samlet seg snart rundt Brutus på grunn av hans innflytelse og navnets makt. Det ville være svært passende om en Brutus skulle drive en annen "konge" ut av Roma.
Snart sluttet hele 60 senatorer seg til sammensvergelsen, og det ble bestemt at de skulle slå til på et senatsmøte 15. mars - på Ides of March. Da Cæsar kom inn, ble han omringet og slått gjentatte ganger med dolker som de sammensvorne - eller befrierne, som de foretrakk å kalle seg - hadde gjemt i togaene sine. Cæsar ble stukket 23 ganger. Legenden forteller at da Cæsar så Brutus i folkemengden som omringet ham, sa han: "Du også, mitt barn?" (Den beryktede replikken "Et tu, Brutus?", som er blitt tilskrevet Cæsar, stammer fra Shakespeares skuespill Julius Cæsar.) Cæsar døde ved føttene til en statue av sin store rival, Pompeius den store.
Etterspillet
Da Cæsar var død, trådte Brutus frem for å tale til senatet - men de senatorene som ikke hadde vært involvert i sammensvergelsen, flyktet fra stedet i opprør. Da konspiratørene marsjerte gjennom gatene med sine blodige dolker for å kunngjøre republikkens gjenkomst, så folket på dem i stillhet. Det var tydelig at det ikke kom til å bli noe folkelig opprør for det som var blitt gjort.
Kanskje innså folk at Cæsars død ikke betydde slutten på den politiske ustabiliteten. Konspiratørene hadde bestemt seg for å drepe Cæsar alene og ikke alle hans støttespillere. Marcus Antonius, en av Cæsars militære løytnanter, kunne kalle inn Cæsars legioner til å tjene ham, og dermed var det duket for nok en borgerkrig, og det så ut til å bli en brutal konflikt.
Brutus flyktet østover for å samle penger og hærer til kampen mot Antonius og Cæsars adoptivsønn Octavian. I slaget ved Filippi i 42 fvt. ble Brutus' styrker knust av Antonius og Octavian, og Brutus begikk selvmord. De andre konspiratørene ble jaktet på, mens Antonius og Octavian delte den romerske verden mellom seg. Men som det hadde vist seg gang på gang, kunne ikke to menn dele makten for alltid. Etter en siste borgerkrig seiret Octavian, omdøpt til Augustus, over Antonius, og det romerske imperiet ble grunnlagt.
På grunn av sin rolle i Cæsars død ble Brutus av noen sett på som en forkjemper for frihet, mens andre har sett på ham som den ultimate forræderen. Da Dante beskrev de laveste nivåene i helvete, skildret han de verste forræderne i historien som ble tygget i kjeften på Satan. Ved siden av Judas plasserte han Brutus og Cassius, Cæsars mordere.

LANGT TIL HØYREdante forviste Brutus og Cassius til helvetes dypeste nivå i sin Guddommelige komedie
HØYRE Cæsars herredømme over Roma kom gjennom støtte fra legionene hans
Nedenfor Brutus utga mynter med dolkene som ble brukt til å drepe Cæsar på

OVER Etter Cæsars død søkte snikmorderne støtte i folket. De fikk den aldri

Gillars, avbildet ved starten av rettssaken, ble kjent som Axis Sally etter å ha beskrevet seg selv på lufta som "den irske typen ... en ekte Sally"

Ord	ALEX BOWERS

Axer Sally

Historien om en helamerikansk forræder

Et plaget barn, en mislykket Broadway-skuespillerinne, en lettpåvirkelig elskerinne og nazistisk propagandist,
Mildred Gillars' liv er en amerikansk fortelling som synker ned i svikets mørkeste dyp

Mildred Gillars er et navn som er synonymt med landsforræderi i USA. Under andre verdenskrig ble amerikaneren kringkaster i Nazi-Tyskland, med oppgave å ødelegge moralen til de amerikanske troppene. Men til tross for hennes minimale innvirkning på USAs kampvilje, kan Gillars - av lytterne kalt Axis Sally - i dag skilte med et ettermæle som kan sammenlignes med avhopperen Benedict Arnold, spionene Julius og Ethel Rosenberg og dobbeltagenten Robert Hanssen.
Men nøyaktig hvordan og hvorfor den mislykkede skuespillerinnen steg ned fra Broadway-scenen og inn i Det tredje rikets fascistiske etermedier, er fortsatt i stor grad uoppklart. "Selv i dag er hennes turbulente liv omgitt av mystikk og tvetydighet. Mange, mange spørsmål rundt hennes valg forblir ubesvarte og, ærlig talt, sannsynligvis ubesvarbare", sier professor Michael Flamm, som forsker på moderne amerikansk politisk historie ved Ohio Wesleyan University (der Gillars studerte før krigen), til Krigens historie.
En problematisk barndom
Mildred Elizabeth Sisk ble født 29. november 1900 som datter av de kanadiske foreldrene Mary (Mae), en syerske, og Vincent, en alkoholisert smed. De første årene tilbrakte hun på den andre siden av grensen, i Portland, Maine, hvor hun var vitne til farens fylletirader og voldelige oppførsel. Etter hvert skilte moren seg fra Vincent og giftet seg på nytt med tannlegen Robert Bruce Gillars, også han alkoholiker, som Mildred tok til etternavn. Etter at halvsøsteren Edna ble født i 1909, flyttet familien til Ohio.
"Hun ble tiltrukket av rampelyset på high school, hvor hun utviklet en intens interesse for teater ... på Ohio Wesleyan tok hun teater som hovedfag", sier professor Flamm. Det var også der hun oppdaget sin interesse for menn. Etter hvert som Gillars' karakterer ble dårligere og morens andre ekteskap gikk i oppløsning, vendte hun oppmerksomheten mot Charles M. Newcomb, en professor ved Ohio Wesleyan, som overbeviste henne om å avbryte studiene og satse på en karriere på scenen. Hun droppet ut av universitetet med noen få studiepoeng for lite, og meldte seg på en skuespillerskole i Cleveland sammen med Newcomb.
Den mislykkede Broadway-skuespillerinnen
Da hun forlot skuespillerskolen, og forholdet til Newcomb var over, var Gillars fortsatt fast bestemt på å bli Broadway-skuespillerinne. Fra 1923 forsøkte den pengeløse skuespilleraspiranten desperat å få auditioner, og i løpet av det neste tiåret fikk hun en og annen rolle eller jobb, uten å oppnå den berømmelsen hun ønsket seg. Et kort opphold i Paris bidro lite til å kickstarte karrieren. Desillusjonert vendte hun tilbake til New York i 1929, da Wall Street-krakket desimerte den kreative kunstindustrien.
"Mildred ... hadde ikke noe sikkerhetsnett i familien å falle tilbake på", forklarer professor Flamm. "Hun var avhengig av seg selv. Hun fant menn som var villige til å ta seg av henne, men hun var også nødt til å gjøre karriere, for hun måtte betale

Axis Sallys forbryterfoto, tatt i 1949 da hun ble stilt for retten for landsforræderi

En forpjusket Gillars stiger ut av en politibil utenfor U.S. District Court

Bilder © Getty

Selv om Gillars benektet kjennskap til jødenes situasjon i Nazi-Tyskland, var hun selv vitne til Krystallnatten i 1938

Her forlater Gillars retten etter den første dagen av rettssaken, og hun fastholdt sin uskyld gjennom hele rettssaken og videre utover

"Nå var Gillars den første kvinnelige programlederen for et musikalsk varietéprogram på European Service, og drømmen om berømmelse var i ferd med å gå i oppfyllelse."

Mye av Axis Sallys giftige sendetid gikk med til å rakke ned på president Franklin D. Roosevelt, britene og det jødiske folk

NEDENUN Disse amerikanske soldatene har stilt inn for å høre nyheten om president Roosevelts død, men mange av dem kan tidligere ha hørt aksemakten Sallys sendinger

hun hadde ingen som kunne forsørge henne." Dette endret seg da Bernard Metz, en britisk jøde, fikk øynene opp for Gillars. I 1932 forlot hun USA for å slutte seg til Metz i Alger, der han arbeidet som diplomat ved det britiske konsulatet.
En ny start ... i Nazi-Tyskland
I likhet med Newcomb kjølnet Gillars' forhold til Metz. Hennes neste skjebnesvangre beslutning - å gjenforenes med moren i Europa - førte paret til Nazi-Tyskland i 1934. Her ble Gillars værende, og etter hvert behersket hun språket flytende, studerte piano og fikk flere jobber gjennom en velplassert lokal kontakt. OL i Berlin i 1936 gjorde inntrykk på Gillars, selv om hun senere antydet at lekene var blitt besudlet av "jødepesten". Hvorvidt hun hadde disse antisemittiske holdningene på forhånd, kan man bare spekulere i.
I 1940, mens andre verdenskrig raste, fikk Gillars gjennom en annen kontakt en stilling i Reichsradio, et kringkastingsselskap som allerede hadde begynt å bombardere de allierte med nazistisk propaganda. I begynnelsen var hennes rolle begrenset til å identifisere stasjonen og introdusere musikalske forestillinger og plater, men hennes naturlige talent og karisma førte til at hun ble forfremmet i løpet av tre måneder. Nå var Mildred den første kvinnelige programlederen for et musikalsk varietéprogram på European Service, og endelig var drømmen om berømmelse blitt virkelighet.
Den lettpåvirkelige elskeren
Max Otto Koischwitz, en tysk forsker, tidligere emigrant fra USA, gift mann, Reichsradio-produsent og glødende nazist, skulle føre Gillars inn på en kurs hun ikke kunne snu fra - selv om hun hadde ønsket det. Den tidligere skuespillerinnen som var blitt radioprogramleder, og som angivelig hadde mistet en potensiell ektemann på østfronten uten å få et frieri, så uante muligheter i Koischwitz.
"På den ene siden er [Koischwitz] en mester i å manipulere, en som visste hvilke strenger han skulle trekke i, hvilke knapper han skulle trykke på, og som visste hvordan han skulle navigere Mildred mot større og større stjernestatus til hun ble den best betalte artisten i Reichsradio", sier professor Flamm. "Han passer også inn i profilen gjennom hele livet hennes: Mildred var tiltrukket av eldre menn som ofte var utilgjengelige eller utilgjengelige, i hvert fall i form av at de var gift og allerede hadde familie."
Hennes avhengighet av Koischwitz nådde nye høyder den 7. desember 1941, da Japan angrep Pearl Harbor. Professor Flamm fortsetter: "Det er viktig å huske at Mildred i praksis er fanget i Tyskland etter [det japanske angrepet] ... [Måneder tidligere] høsten 1941 ble Mildred innkalt til den amerikanske ambassade i Berlin og bedt om å reise tilbake til USA ... Mildred nektet ... hun hadde endelig oppnådd en viss berømmelse og økonomisk trygghet ... Den amerikanske ambassaden tar fra henne passet, slik at hun ikke kan reise ... Kunne hun ha dratt tilbake til den amerikanske ambassaden og talt sin sak? Det er et mulig scenario. Men kanskje hadde hun tenkt at hun hadde brent broene til USA."
Den nazistiske propagandisten
For å unngå å få status som fremmedfiende skrev Gillars under på en lojalitetsed til Nazi-Tyskland. "Da var hennes skjebne avgjort", sier professor Flamm Helt og holdent under innflytelse av Koischwitz ble Gillars styrt mot propaganda. I 1942, da amerikanske soldater dro til Nord-Afrika for å delta i Operation Torch, ble hun stjernen i Home Sweet Home, et musikalsk program med politiske kommentarer som skulle få amerikanske soldater til å føle hjemlengsel. Programmet åpnet med den klassiske amerikanske lyden av en togfløyte, spilte amerikansk jazz- og swingmusikk, og Gillars - under navnet Midge - opptrådte med forførende amerikansk stemme. I sendingene forsøkte hun å spre tvil om de alliertes sak, og hentydet til og med til utro koner og kjærester hjemme i USA. Soldatene ved fronten som hørte på, kalte henne sjelden Midge, men foretrakk i stedet Berlin Bitch eller Axis Sally.
Til Gillars' store forakt skulle hun få selskap av en annen Axis Sally, en italiensk-amerikaner ved navn Rita Luisa Zucca. I tillegg delte en japansk motpart kjent som Tokyo Rose - med det borgerlige navnet Iva Toguri D'Aquino, en japansk-amerikaner - beryktelsen. Sammen med avhoppede britiske kringkastere som William Joyce, bedre kjent som Lord Haw-Haw, kunne de iblant gi illevarslende og ofte nøyaktige beskrivelser av de alliertes posisjoner, og deres tilsynelatende allvitende stemmer gjorde lyttere som hadde trodd at bevegelsene deres var hemmelige, nervøse.

Forsvarsadvokat James J. Laughlin (i midten) skulle møte aktoratets advokat, John Kelley, som til slutt vant over storjuryen

"Amerikanske fanger gjenkjente Gillars' stemme, nektet å delta og slengte ut fornærmelser da hun gikk"

Martin James Monti, som hadde et kort opphold på Axis Sallys kringkastingsstasjon mot hennes vilje, hadde hoppet av til Nazi-Tyskland i et stjålet P-38-fly

Axis Sally ønsket berømmelse, men fikk i stedet beryktelse og 12 års fengsel

Edna Gillars (t.h.) fortsatte å støtte sin halvsøster, selv etter at Axis Sally ble funnet skyldig i landsforræderi

I kampen mot aksemaktenes styrker og den voldsomme heten i Nord-Afrika ble de amerikanske troppene som deltok i Operation Torch, altfor godt kjent med Gillars' radiopersona

© Alamy

Gillars ble midlertidig løslatt julen 1946. Men på grunn av oppstyret i hjemlandet ble hun arrestert på nytt og satt i fengsel igjen

Julen 1942 gikk Gillars' og Koischwitz' forhold fra å være kolleger til å bli kjærester - og med det var overgangen fra nedbrutt skuespillerinne til nazistenes talerør fullbyrdet. "Mildred hevdet ganske konsekvent at det fantes en slags jødisk, bolsjevikisk eller kommunistisk konspirasjon for å ødelegge den siviliserte verden, og at nazistene faktisk gjorde verden en tjeneste ved å bekjempe Sovjetunionen", sier professor Flamm. "Men noen ganger blandet hun også inn et anti-britisk budskap ... at britene kanskje på en eller annen måte lokket USA inn i krigen [mot Tyskland] for sine egne interesser, for imperiets skyld."
Kombinert med hennes utstrakte hat mot USAs president Franklin Roosevelt, hadde hun alt som skulle til for å være en amerikansk forræder.
Løkken strammes stadig tettere
Axis Sallys stjernestatus økte, blant annet med showet Midge at the Mikesom nådde så langt som til Nord-Amerika for å nå ut til mødre og partnere av soldater. Men Koischwitz holdt en hemmelighet for sin elskerinne: Det viste seg at hans kone var gravid med deres fjerde barn. Da Gillars fikk vite om spedbarnet, forsøkte hun å ta sitt eget liv. Tragisk nok var det Koischwitz' nyfødte som døde etter bare noen timer. Ni dager senere ble Koischwitz' kone drept i et alliert flyangrep som rammet sykehuset.
Paret skulle likevel fortsette sitt liv sammen, både i og utenfor radio. Da krigslykken snudde, ble Gillars' mest beryktede sending, "Vision of Invasion", sendt i mai 1944, et drama der hun spilte en mor fra Ohio som forutså sin sønns død i et mislykket forsøk på D-dagen. I tillegg sørget aksemakten Sally for å intervjue allierte krigsfanger i leirene, redigerte ordene deres slik at de passet inn i propagandaens vinklinger og rapporterte - i grenseløst sadistiske detaljer - om de såredes lidelser for å belyse konfliktens forferdelige omkostninger. Ved ett tilfelle gjenkjente en gruppe amerikanske fanger Gillars' stemme, nektet å delta og kom med fornærmelser da hun forlot leiren. Gillars begynte å utgi seg for å være representant for Det internasjonale Røde Kors for å nå sine mål. I august 1944 fikk hun den sjokkerende nyheten om at Koischwitz uventet hadde bukket under for tuberkulose og hjertesvikt.
Løkken strammet seg rundt aksemakten Sally. I den villfarelsen at hun ikke hadde gjort noe galt, tok hun avstand fra den amerikanske landsforræderen Martin James Monti, som etter å ha hoppet av fra det amerikanske militæret hadde sluttet seg til Reichsradio tidlig i 1945. Gillars mente at han var skyldig i forræderi, mens hun mente at hun var uskyldig. Det spilte imidlertid liten rolle, for Nazi-Tyskland var i ferd med å tape krigen - og Gillars var en ettersøkt kvinne.
Rettssaken mot Axis Sally
Gillars hadde vært på flukt i sitt adoptivland i 11 måneder, og ble tatt til fange i den britiske sektoren av Berlin 15. mars 1946. Da hun ble arrestert, ba hun om å få ta med seg kun én ting: et fotografi av sitt elskede Koischwitz. Axis Sally tilbrakte to år i en alliert interneringsleir, uten tiltale eller juridisk representasjon, inntil hun ble utlevert til USA i 1948. Den påfølgende rettssaken skulle vise seg å kaste lys over en rekke moralske gåter i forbindelse med rettssaken, ikke minst hvorvidt ordene utgjorde en forrædersk handling mot USA.
"Det var ikke en rettferdig rettssak", sier professor Flamm. "[Forsvaret] hadde svært begrensede ressurser. Den føderale regjeringen stilte ingen vitner til rådighet for forsvaret som kunne ha vitnet om den høyst reelle trusselen om arrestasjon og deportasjon som Mildred sto overfor. Med andre ord, å bringe opp ideen om at hun ble tvunget til å lage denne sendingen ..."
Axis Sally hjalp heller ikke sin egen sak, som professor Flamm forklarer: "Mildred inntar vitneboksen [og] skader sin egen troverdighet. Hun benekter at det var hennes stemme i radioen, hun nektet å uttrykke anger for sine handlinger ... Hun hevdet hele tiden at hun ikke visste noe om Holocaust, at hun ikke visste noe om jødenes skjebne, og at hun ikke ville be om unnskyldning. Og hun poengterte at hun var kunstner, ikke propagandist. Det er forresten en interessant ting å tenke på ... [argumentet] om det første grunnlovstillegget: "Jeg er kunstner. Dette er min ytringsfrihet Det er et interessant juridisk argument som ikke ble fulgt opp fullt ut.
"Til syvende og sist ble Mildred dømt for bare ett av de åtte tiltalepunktene om landsforræderi. Og den ene tiltalen var basert på et radiodrama ... en "Visjon om invasjon", der Mildred faktisk leste fra et manus ... Det var ingen fri politisk kommentar." Det ville likevel være nok til at hun kunne få 12 års fengsel.
Arven etter en amerikansk landsforræder
Gillars forble uforsonlig resten av livet, selv etter løslatelsen i 1961, da hun konverterte til katolisismen og ble lærer ved et kloster i Ohio. I 1973 fullførte hun endelig sin grad. Hun døde av tykktarmskreft 25. juni 1988, 87 år gammel.
Om hennes ettermæle og om hvorvidt Axis Sally var et offer for sin elskers innflytelse, sier professor Flamm: "Personlig tror jeg ikke at Koischwitz helt og holdent var den som trakk i trådene eller var marionettfører. Jeg mener at Mildred har en betydelig del av ansvaret. Hennes livsmønster tyder på at hun tok valg og beslutninger, og at hun måtte leve med konsekvensene..
"Axis Sally er i dag en fotnote i historien ... Jeg tviler på at vi i fremtiden vil se mange landssvikoppgjør basert på politisk propaganda eller kommentarer, med tanke på skepsisen til sannheter og fakta i vår verden i dag."

Bilder © Getty med mindre annet er oppgitt

Samuraien som byttet side

Nattende februar 1598 skulle ha vært den største dagen i Kobayakawa Hideakis liv. Samuraikrigsherren var en del av en hjelpestyrke som kom en beleiret japansk garnison til unnsetning ved Tosan-festningen i Korea. Kobayakawa sto midt i kampens hete, ledet et angrep og tvang fienden til å trekke seg tilbake. Han svingte et spyd, hugget ned motstandere og ledet troppene sine til å ta en fiendtlig kommandant til fange. Takket være Kobayakawas inngripen ble den beleirede garnisonen reddet.
Dessverre for Kobayakawa bidro hans tapperhet bare til at japanerne gjorde det beste ut av en dårlig situasjon. Den japanske invasjonen av Korea var allerede i ferd med å mislykkes. Regjeringen i hjemlandet var skjør og truet med borgerkrig, og de likte ikke Kobayakawas heltedåd i frontlinjen.
Kobayakawa forventet ros for sin rolle i redningen av Tosan-festningen. I stedet ble han irettesatt av sine overordnede for å ha ledet et uvørent angrep og utsatt seg selv for fare. I deres øyne var Kobayakawas jobb å føre kommando, ikke å lede fra fronten. De bestemte seg for å statuere et eksempel. I stedet for å belønne Kobayakawa for innsatsen, ble han fratatt landområdene sine, kastet i fengsel og truet med henrettelse.
Åtte måneder senere, da følelsene hadde roet seg, ble Kobayakawa løslatt og fikk tilbake landområdene sine. Men nå var han bitter - og han rettet sinnet sitt mot én person: Ishida Mitsunari, samuraien som hadde stått i spissen for den flengende kritikken av Kobayakawas angrep. Kobayakawa begynte å planlegge hevn mot mannen han beskyldte for å være skyld i hans fall fra nåden.
To år senere fikk Kobayakawa sjansen til å gjøre opp for seg. Japan var på vei inn i en ny borgerkrig da regjeringen tok opp kampen mot Tokugawa-klanen fra øst. Mitsunari overtok kommandoen over den lojalistiske vesthæren med ordre om å undertrykke opprørerne - og blant Mitsunaris underordnede befal var den rehabiliterte, men forbitrede Kobayakawa Hideaki.
Til å begynne med virket alt bra. Kobayakawa fulgte Mitsunaris ordre og bidro til å innta Fushimi-borgen etter en ti dager lang beleiring. Mitsunari var fornøyd med at den tidligere så gung-ho Kobayakawa nå så ut til å være en eksemplarisk undersått. Men Kobayakawa ventet bare på tiden. Han innså at Fushimi-borgen kom til å falle uansett, og han brukte angrepet til å vinne Mitsunaris tillit igjen.
Seks uker senere snublet vest- og østhæren over hverandre i tett tåke like utenfor Sekigahara. Siden de vestlige styrkene var i klart flertall, forventet Mitsunari at det forestående slaget ville bli et knockoutslag. Men Mitsunari hadde ingen anelse om at han hadde en forræder i sin midte.
Ifølge den tradisjonelle fortellingen hadde Kobayakawa ført hemmelige samtaler om å bytte side før slaget begynte, men han var fortsatt ubesluttsom da kampene startet. For å anspore ham til å handle, skjøt østlige kanoner løsskudd mot Kobayakawas rekker for å bevise at de kunne utslette mennene hans hvis han ikke hoppet av. Det tvang Kobayakawa til å overgi seg, og han gikk til angrep mot resten av den intetanende vestlige hæren.
Historien om at østlige kanoner overtalte Kobayakawa til å bytte side, er kanskje mer fiksjon enn fakta. I stedet mistenker mange moderne historikere at Kobayakawa hoppet av så snart slaget begynte - men uansett når han ble forræder, var resultatet det samme. Kobayakawas svik fikk den ene flanken av vesthæren til å smuldre opp, og det fikk fire andre samuraier til å bytte side og kjempe for opprørerne.
Hærene var nå jevnbyrdige, men momentumet var i østhærens favør. Tidlig på ettermiddagen var den vestlige hæren på flukt. Opp mot 30 000 vestlige soldater var drept. Mitsunari flyktet fra slagmarken, men ble tatt til fange og henrettet mindre enn to uker senere.
I dagene etter slaget strødde mannen som hadde forrådt Mitsunari, salt i sårene. Kobayakawa ledet troppene sine til Mitsunaris hjemslott, mindre enn en dagsmarsj fra slagmarken. Slottets garnison var nesten fullstendig ribbet for soldater, og borgen falt for Kobayakawa på bare en halv dag. I etterkant av slaget drepte Kobayakawa de fleste av Mitsunaris overlevende slektninger for å sikre at slekten hans døde ut.
Slaget ved Sekigahara er kanskje mest kjent for Kobayakawas svik, men det fikk større konsekvenser enn å tilfredsstille hans ønske om hevn. Det markerte også slutten på Sengoku-perioden og begynnelsen på Tokugawa-shogunatet, et nytt dynasti som skulle komme til å styre Japan de neste 250 årene.

Kobayakawa Hideakis hevntørst endret Japans historie

Ord	Scott Reeves

"Kobayakawa begynte å planlegge hevn mot mannen han beskyldte for å være skyld i at han falt i unåde."

en, to, tre ganger en forræder

En gang, to ganger, tre gangeren forræder

Mir Jafars maktbegjær fikk ham til å forråde sitt folk, sine allierte og sin familie

Mir Jafar satte sitt preg på indisk historie den 23. juni 1757 - dagen som huskes som Bengalias skjendingsdag. Ved første øyekast burde det ha vært en enkel seier. En hær på 50 000 mann som representerte Nawab Siraj ud-Daulah av Bengal, hadde trengt 3000 soldater fra det britiske ostindiske kompaniet opp i et hjørne ved Plassey, rundt 160 kilometer nord for Calcutta. Men bengalerne hadde en forræder i sine rekker.
I over hundre år hadde Det ostindiske kompani utnyttet den gradvise oppløsningen av mogulriket i India. Britiske kjøpmenn lurte seg inn i India, inngikk lukrative avtaler og tok kontroll over politiske institusjoner, ofte med våpen i hånd. Konflikten eskalerte i 1756 da det brøt ut krig mellom Storbritannia og Frankrike, og kampene spredte seg til deres imperiale interesser i Asia. Nawaben av Bengal (dagens Bangladesh) forsøkte å opprettholde sin uavhengighet ved å alliere seg med franskmennene og ta kontroll over den kompaniherjede byen Calcutta - men det ostindiske kompaniet lot ham ikke få lov til det.
Krisen tilspisset seg ved Plassey. De to hærene utvekslet artilleriild i timevis, helt til et kraftig regnvær la en demper på kanonene. Nawab Siraj benyttet anledningen til å beordre et kavaleriangrep, men kommandanten hans ble drept. Nawaben ante at forholdene ikke var gunstige for hæren hans, og beordret styrkene sine til å trekke seg tilbake i skanser. Men den venstre flanken av hæren hans ble liggende bak resten. Denne avdelingen ble ledet av Mir Jafar, nawabens øverste general og hærens lønningssjef, en offiser hvis lojalitet hadde blitt trukket i tvil de siste månedene. Skeptikerne hadde god grunn til å tvile på Jafars lojalitet.
Jafar hadde aldri vært fornøyd med nawabens lederskap, og han var villig til å se for seg at en annen hersker kunne ta over - helst han selv. Jafar lyttet derfor da britene tilbød ham betydelige bestikkelser og et løfte om makt hvis han hjalp til med å styrte nawab Siraj. I mai 1757 var avtalen i boks. Jafar sluttet seg til nawabens felttog mot britene, men i all hemmelighet motarbeidet han ham.
Britene var klar over at Jafar var en sleip person, og de tvilte på om han ville gjennomføre komplottet. Først midt på ettermiddagen i slaget ved Plassey, rundt sju timer etter at de første skuddene ble avfyrt, ble det klart at Jafars divisjon ikke fulgte nawabens ordre om å forskanse seg. I stedet marsjerte den bort fra slagmarken, og etterlot nawabens flanke fullstendig eksponert. Snart begynte britene å beskyte de bengalske troppene med artilleri fra det høyereliggende terrenget som Jafar hadde latt være utsatt.
Selv om tapene på begge sider var relativt små - britene led 77 tap, bengalerne rundt 500 - var det britene som hadde overtaket. Nawaben stakk av, og dagen etter slaget hyllet britene Jafar som den nye nawaben av Bengal. Da nawab Siraj ble tatt til fange, fikk Jafar ham drept.
Mir Jafar var nå den ubestridte herskeren over Bengal, men i motsetning til den forrige nawaben var Jafar langt fra uavhengig. Han ønsket å bli hyllet som Øst-India-kompaniets likemann. I stedet var han en underordnet. Han undertegnet en traktat som ga Det ostindiske kompani utvidede landområder og handelsrettigheter i Bengal. Jafar måtte også betale en enorm kompensasjon til britene, men nawab Siraj etterlot seg en tom statskasse, og Jafar kom nesten umiddelbart på etterskudd med betalingene.
Det tok ikke lang tid før Jafars forræderske side kom til syne igjen. I løpet av to år innledet han hemmelige forhandlinger med nederlenderne og ba dem om å fordrive britene fra Bengal. Nederlenderne sendte syv skip og 1400 mann under påskudd av å skulle forsterke den nederlandske handelsposten i Chinsurah. Britene svarte med en styrke som avskar nederlenderne, og i slaget som fulgte, erobret de samtlige av de nederlandske skipene. Jafar hevdet at han ikke kjente til nederlendernes planer, men britene lot seg ikke lure. De avsatte Jafar fra tronen og erstattet ham med nevøen Mir Qasim.
Jafar var fortsatt ikke ferdig med sine komplotter. Hans siste sjanse til å lure ham kom da Qasim falt i unåde hos britene. Det ostindiske kompani iverksatte en militæroperasjon mot Qasim og avsatte ham etter fire år som nawab. Hans etterfølger var ingen ringere enn Jafar, som hadde snakket seg tilbake til britenes gunst, selv på bekostning av sin egen familie.
Jafars andre tid på tronen varte ikke lenge. Han døde i februar 1765, et drøyt år senere, og etterlot seg et rykte som en forræder som var villig til å forråde sitt eget folk, noe som førte til to århundrer med britisk dominans.

Danmarks største Forræder

Da han giftet seg inn i den danske kongefamilien, hadde Corfitz Ulfeldt alt. Så hva fikk ham til å forråde konge og fedreland ved å tjene Danmarks dødsfiende?

Ord	Catherine Curzon

Count Corfitz Ulfeldt ble født i privilegerte kår i 1606, og allerede fra fødselen av var hans liv forutbestemt for edle ting. Han var sønn av Jacob Ulfeldt, kansler hos kong Christian IV av Danmark og barnebarn av en av landets riksråder. Ulfeldt-slekten var lojal, innflytelsesrik og betrodd av huset Oldenburg. Etter generasjoner i trofast tjeneste var en av Ulfeldt-familien den siste man kunne forvente skulle bli en forræder.
Som man kunne forvente av en person med en så berømt stamtavle, ble det ikke spart på noe for å utdanne Corfitz Ulfeldt og forberede ham på det livet som ventet. Faktisk var Ulfeldt-familien så tett knyttet til kongehuset at da kong Christian 6.s datter, Leonora Christina, ble født i 1621, var det bare ett valg av fremtidig ektemann. Hun var bare ni år gammel da hun ble trolovet med den 24 år gamle Corfitz, og begge gikk en lysende fremtid i møte. Det må ha vært et stolt øyeblikk for familien Ulfeldt, som endelig fikk belønning for mange års tro tjeneste ved å bli delvis opptatt i den kongelige familien de så lojalt hadde arbeidet for gjennom generasjoner.
Leonora Christina var imidlertid ikke en kongelig prinsesse. I stedet var hun datter av Christian 4.s andre kone, Kirsten Munk, som skulle føde kongen 12 barn. Som adelig og ikke kongelig var ekteskapet morganatisk, og Leonora Christina kunne derfor bare ta tittelen grevinne. Hun ble likevel anerkjent som kongsdatter, og det ga henne en viss status uavhengig av hvem moren var.
Med det fremtidige ekteskapet på plass gikk Ulfeldts formative år med til å lære seg det danske hoffets og politikkens verden, og han fullførte sin utdannelse i Italia under veiledning av den store filosofen Cesare Cremonini før han vendte hjem igjen.
Han fant seg raskt til rette som hoffmann og vant kong Christian 4.s tillit. Grev Ulfeldt steg raskt i gradene, og på samme måte som karrieren gikk oppover, gikk også privatlivet hans oppover. Ulfeldt ble utnevnt til stattholder i København i 1637, samme år som han giftet seg med sin 16 år gamle kongelige brud. Dette var imidlertid ikke noe kjærlighetsforhold, men et dynastisk ekteskap av avgjørende betydning for Danmarks fremtid.
Selv om familien Oldenburg hadde regjert Danmark siden 1448, var dette ikke et typisk arvelig monarki, og ingen sønn fikk automatisk arverett før han var valgt av Rigsraadet. Rigsrådet var et råd av danske adelsmenn som fungerte som monarkiets rådgivere, og som skulle kontrollere hver enkelt konge for å sikre at ingen regent kunne misbruke sin makt. Det var medlemmene av Rigsraadet som formelt skulle velge den neste i arvefølgen når den danske kongen døde, og hver gang de gjorde det, introduserte de nye utfordringer for hans makt.
Bit for bit, konge for konge, undergravde Rigsraadet monarkens makt. Men ved å gifte bort barna hans til

medlemmer av rådet, sørget Christian 4. behendig for å sikre seg i det minste en viss grad av lojalitet. Som kongens svigersønn ville et rådsmedlem tross alt være mindre tilbøyelig til å innføre for mange sanksjoner mot en ny monark, og Christian giftet bort seks av sine barn med representanter for Rigsraadet i håp om å sikre seg lojaliteten til hver av de nye ektemennene. I tilfellet Corfitz Ulfeldt tok Christian 4. selvfølgelig fatalt feil.
Ulfeldt hadde gjort rask karriere, og hans ambisjoner var grenseløse, men de ble ikke alltid fulgt opp av evner. Han var en hensynsløs, men ikke spesielt begavet strateg, og hans feil ble blottlagt for alle da han fikk kommandoen i krigen mellom Danmark og Sverige som brøt ut i 1643. Ulfeldt var nå utnevnt til den mektige stillingen som riksforvalter, og han ledet de danske troppene da de marsjerte inn i Sverige fra norsk territorium. Invasjonsforsøket ble avverget, og Ulfeldts tropper hadde ikke annet valg enn å trekke seg tilbake. Ulfeldt fikk en ny sjanse til å vise hva han dugde til da han fikk i oppdrag å forhandle frem den andre Brömsebrofreden på vegne av Danmark, som skulle føre til en fredelig løsning mellom Sverige og Danmark-Norge.
I realiteten var det lite Ulfeldt kunne ha forhandlet frem for Danmark, for nasjonen hans var fullstendig underlegen i forhold til sine svenske motstandere. Likevel var prisen for Danmark høy, med store og omfattende territoriale tap. Christian 4. ga Ulfeldt skylden for nederlaget og den påfølgende forlegenheten for Danmark, og de to mennene kom nesten i klammeri etter en rasende konfrontasjon. Men kongen visste at han ikke hadde råd til å støte svigersønnen fra seg, og nektet å godta Ulfeldts avskjedssøknad. I stedet utnevnte han ham til en ny stilling som ambassadør, en rolle som Ulfeldt langt fra utmerket seg i. I stedet levde han et liv i pomp og prakt, nøt det beste av alt, men oppnådde svært lite av det kongen hadde forventet.
Men Christian kunne ikke risikere å pådra seg Ulfeldts vrede og potensielt også hans adelige allierte i Rigsraadet. For var det én ting de danske regentene visste, så var det at de måtte holde sine rådgivere på sin side. Som riksforvalter var ingen adelsmann viktigere enn Ulfeldt, og tittelen ga ham fullmakter som man kanskje helst forbinder med en statsminister. Det var et embete som skulle vise seg å bli skjebnesvangert for Ulfeldt.
I februar 1648 døde Christian 4. av Danmark og etterlot seg sønnen og arvingen Frederik 3. som arving til kronen. Den danske arvefølgen var selvsagt ikke fullbyrdet før Rigsraadet hadde valgt den nye kongen, og dette var gjenstand for enda mer diskusjon enn vanlig. Fredrik hadde allerede skapt en del ubehag blant adelen etter vanskelige lederskapsforsøk, og medlemmene av Rigsraadet

ØVERST til venstreUlfeldt og Leonora Christina ble forlovet da hun bare var et barn, men de viste seg å passe svært godt sammen
OVER HØYREKarl X Gustav av Sverige var sikker på at hans svenske hær lett kunne innta Danmark. Han tok grundig feil

"kongen kunne ikke risikere å pådra seg ulfeldts vrede og potensielt hans adelige allierte"

Forræderens dronning

Fra barnebrud til fange til nasjonal heltinne - Leonora Christina var ikke en typisk historisk heltinne

Da hun og ektemannen ble arrestert, nektet Leonora Christina å tale Ulfeldt midt imot. Selv om han klarte å flykte, ble hun sittende i varetekt og måtte se på at han ble brent på bålet. Leonora Christina gjorde ingen forsøk på å rømme fra fengselet, og hun nedlot seg ikke til å trygle om frihet.
Uten å bli tiltalt for noen forbrytelse eller utsatt for noen rettssak forble hun fange i Blåtårn i 22 år. Forholdene var harde, og hun delte sin skitne celle med rotter, men hun lot ikke stemmen sin tie. Hun tok hver eneste papirlapp hun kunne finne, uansett hvor mager den var, og brukte den forkullede enden av fjærpennen sin til å skrive på. Etter hvert utviklet hun et merkelig kameratskap med rottene som holdt til i cellen hennes. Hun skrev om hvordan de oppførte seg og studerte dem nøye. Hun syntes de var bedre selskap enn fangevokterne, som behandlet henne grusomt og utsatte henne for deres uønskede tilnærmelser.
Da Frederik 3. døde, forbedret hans etterfølger, Christian 5., forholdene hennes noe, men hans mor nektet å gi ham tillatelse til å frigi Leonora Christina. Under det nye regimet ble hun flyttet til mer komfortable omgivelser, og hun fikk tilgang til bøker og skrivemateriell.
Da hun endelig ble løslatt 63 år gammel, bosatte Leonora Christina seg i Maribo kloster, hvor hun skrev flittig. Her ordnet hun fengselsskriftene sine og skrev beretninger om årene i fangenskap, men også om den strålende tiden hun hadde opplevd før fangenskapet. Hun ble et ikon for kvinnelig utholdenhet, en kvinne som nektet å bøye seg, og som ikke sørget eller beklaget sitt eget fangenskap da hun fikk høre om ektemannens død. I stedet gledet hun seg over at han hadde unnsluppet sine fiender helt til det siste.
Gjennom sine memoarer ble Leonora Christina berømt, og da hun døde i 1698, etterlot hun seg en rik litterær arv både som forfatter og oversetter. Den dag i dag huskes hun som en heltinne i skandinavisk historie.

VenstreForrådt av Ulfeldt, lengtet Fredrik III av Danmark etter hevn
MOTSATTLeonora Christina vokste opp i skyggen av tårnet som en dag skulle bli hennes fengsel

hadde ikke til hensikt å velge ham uten motkandidat. Så lenge Danmarks trone var ubesatt, var det naturlig at riksforvalter Ulfeldt ble den naturlige lederen.
Sammen styrte Ulfeldt og Leonora Christina Danmark som om de var konge og dronning. Mens Fredrik satt i kulissene og ventet på sin stund på scenen, vokste hans harme mot Ulfeldt. Han så ikke en statsmann ved roret på et rorløst skip, men en mann med ambisjoner og grenseløse intriger som var desperat etter å tilrane seg monarkiets makt og oppmuntre sine medadelsmenn til å begrense Frederiks makt til et punkt der han nærmest var en gallionsfigur. Da den nye kongen begynte sin regjeringstid, var han fast bestemt på å kvitte seg med denne brysomme adelsmannen.
Fredrik 3. bestemte seg for å granske de økonomiske forholdene til sine ministre, og blant dem var selvsagt grev Ulfeldt. Da beskyldningene om økonomiske uregelmessigheter kom på bordet, ble Ulfeldts liv ytterligere komplisert av en falsk anklage om konspirasjon fra hans tidligere elskerinne, Dina Vinhofvers. Vinhofvers hevdet at Ulfeldt hadde til hensikt å forgifte kongen og hans arvinger og iscenesette et kupp for å ta over Danmark. Ulfeldt var erfaren nok til å se hvilken vei vinden blåste, og sammen med Leonora Christina flyktet han fra Danmark til den relative tryggheten i Amsterdam.
Ettersøkt i hjemlandet for å svare på vanskelige spørsmål om sine økonomiske forhold, hadde Ulfeldt ikke noe annet valg enn å flykte. Det luksuriøse livet han og kona en gang hadde levd, var bare et fjernt minne, og paret måtte utstå både nød og fare for å unngå å bli tatt til fange. Men Ulfeldts ambisjoner og list kom ham til gode, og da Karl X Gustav av Sverige invaderte Danmark, sluttet riksforvalteren seg til sin tidligere fiende. Han var helt og holdent drevet av personlig ondskap og hevnlyst mot Fredrik 3., som hadde brakt ham i vanære og undergang, og nå ville han se Sverige knuse det landet han en gang hadde tjent, og samtidig bli rik på nytt.
Ulfeldt ble Sveriges mest høylytte forkjemper. Med pengene han hadde stjålet under sin danske regjeringstid, kunne han finansiere hæren til sitt hjemlands dødsfiende, og hans innsidekunnskap var uvurderlig for hans nye svenske lønnsherrer. Som medlem av den svenske hæren ledet han tropper inn i Danmark, og stod skulder ved skulder med Karl X Gustav da den svenske kongen knuste danskene. Som en siste fornærmelse overvar han freden i Taastrup og ydmykelsen av det landet som hans forfedre hadde vært så lojale mot.
Men en mann som Ulfeldt kunne aldri bli fornøyd, og selv om Karl X Gustav gjengjeldte ham med penger og titler, var han snart tilbake til sine gamle knep. På samme måte som han hadde undergravd Fredrik i Danmark, begynte han nå å intrigere mot Karl X Gustav. Denne gangen hadde han imidlertid gått for langt, og i 1659 ble han og kona kastet i fengsel. Dømt til døden virket det som om grev Ulfeldt hadde nådd veis ende.
Det sies at noen menn lever et sjarmerende liv, og Ulfeldt kan ha trodd at han var en av dem, for to måneder senere ble ekteparet løslatt i henhold til et amnesti. Paret vendte tilbake til Danmark og forsøkte å snike seg inn i maktapparatet igjen, men det gikk ikke. De ble arrestert og satt under harde forhold i en glorete festning ved navn Hammershus, langt fra det livet de en gang hadde levd. Fangenskapet var brutalt og nådeløst, og det var ikke håp om å unnslippe, men til slutt gikk ekteparet med på å gi fra seg alt de eide i bytte mot friheten.
Da Ulfeldt ble løslatt, begynte han igjen å tenke på hevn. Han henvendte seg til kurfyrst Fredrik Vilhelm 1. av Brandenburg og tilbød seg å starte et dansk opprør på hans vegne, men kurfyrsten visste bedre enn å stole på den etter hvert beryktede adelsmannen. I stedet fortalte han den danske kongen, Fredrik 3., hva Ulfeldt hadde foreslått, og Ulfeldt ble arrestert og dømt til døden.
Utrolig nok slapp Ulfeldt unna, og i hans fravær ble statuetten av ham prydet med gapestokk, halshugget og partert. Ulfeldt døde ett år senere, i 1664, om bord i en båt på Rhinen i nærheten av Basel. Nøyaktig hvordan han døde, vet man ikke, men liket av Danmarks største forræder forsvant for aldri å bli sett igjen.

Fredrik IIIs regjeringstid

Fredrik III var fast bestemt på å kastrere Ulfeldt, men hva ble det av kongen?

Fredrik III likte ikke Corfitz Ulfeldt, men det danske folket elsket Fredrik III. Han holdt tross alt stand mot Karl X Gustavs invasjon, både bokstavelig og i overført betydning, og tvang svenskene til å gi opp sine anstrengelser til tross for at oddsen var svært dårlig for danskene. Etter nederlaget i den dansk-svenske krigen i 1657-58 var kongen fast bestemt på at denne gangen ville han ikke bli slått, da krigen i 1658-59 brøt ut.
Som noe helt uhørt inviterte Fredrik Karl X Gustav, som var fast bestemt på å erobre Danmark, til å tilbringe noen dager som hans gjest i København. De to mennene kom godt overens, men Karl hadde ikke tenkt å la vennskap stå i veien for erobringsplanene sine. Men nå kjente Frederik bokstavelig talt sin fiende, og han var fast bestemt på ikke å la København falle. Da det var tid for å forsvare hovedstaden, fulgte danskene kongens oppfordring og tvang de svenske styrkene tilbake med hjelp av en nederlandsk flåte. Danmark gikk til slutt seirende ut av konflikten.
Fredrik utnyttet sin popularitet, og denne gangen var de adelsmennene som tidligere hadde forsøkt å kontrollere monarken, besatt av en blind lojalitet. De var blendet av Frederiks oppvisning mot Sverige og ble grepet av hans politiske ekspertise, og de hadde ingen innvendinger da han gikk inn for å innføre eneveldet.
Det siste tiåret av sitt liv var Frederik 3. helt og holdent opptatt av å revidere kongemakten. Langsomt, men definitivt, begynte Danmarks ansikt å endre seg, og i motsetning til alle andre europeiske enevelde ble den nye ordningen understøttet av en grunnlov. Rigsraadet, som en gang hadde vært allmektig, ble fjernet, og det ble slutt på det tradisjonelle politiske spillet som lå bak valget av hver ny regent. Fredrik selv hadde blitt tvunget til å gjøre innrømmelser overfor Rigsraadet for å sikre at han ble valgt til sin egen trone. Det hadde han alltid følt smerten av, så det å sette en endelig stopper for Rigsraadets innblanding var utvilsomt en seier som kongen nøt.

Athelreds innleide muskler

Eadric Streonas dobbeltspill endret Englands skjebne for alltid

For Eadric Streona var det ikke mye som tydet på at han skulle bli det angelsaksiske Englands største forræder de første årene av sin karriere. I stedet var Eadric en lojal - om enn brutal - tjener for kong Athelred den uforberedte.
Eadric steg fra relativt beskjedne kår til å spille en nøkkelrolle ved Athelreds hoff. Athelred var klar over at det å herske over det angelsaksiske England var en risikabel affære. Flere familiemedlemmer som nedstammet fra Alfred den store, kjempet om å få jobben, og Athelred kom først på tronen etter at halvbroren hans, Edvard martyren, ble myrdet. Vikingene truet fortsatt med å overvelde kongeriket, og generasjoner av daner hadde bosatt seg i nord.
I et hoff dominert av fraksjonsintriger og intrigemakeri var Eadric Athelreds innleide muskelmann. Ingen jobb var ufarlig. I 1006 inviterte Eadric ealdorman (eller jarl) Alfhelm av York til å besøke eiendommene hans i Shrewsbury for å dra på jakt. Det var en enveisreise. Athelred tvilte på Alfhelms lojalitet, og Eadric sørget for at han ble myrdet mens han var ute av syne for livvaktene sine.
Noen år senere, da Svend Tveskägg invaderte England og for en kort stund tok tronen, fulgte Eadric lojalt med Athelred i eksil på den andre siden av Den engelske kanal. Etter Svends plutselige død vendte Eadric tilbake sammen med Athelred, og de gikk nådeløst til verks for å ta tilbake kongedømmet og straffe alle som de trodde hadde akseptert Svend uten kamp. I 1015 anklaget Eadric to adelsmenn for å konspirere med vikingene, og fikk dem drept.
Eadric var blitt så viktig for Athelreds regime at han giftet seg med kongens datter og ble utnevnt til ealdorman av Mercia. Men Eadric ante at tidevannet var i ferd med å snu da Athelreds helse begynte å svikte i 1015. Det ble snart klart at svigerfaren var døende, og at England ville trenge en ny konge. I stedet for å støtte Athelreds sønn og arving, prins Edmund, byttet Eadric side og sluttet seg til Svend Tveskäggs sønn Knut. Eadric kapret 40 skip fra den kongelige flåten og satte seil mot Danmark, der han ble tatt imot med åpne armer og et løfte om at han skulle forbli ealdorman under Knuts regime.
Mens Athelred lå for døden, invaderte Knut England med Eadric ved sin side. I slaget ved Sherston, som ble utkjempet kort tid etter Athelreds død i april 1016, forsøkte Eadric å få overtaket ved hjelp av uærlige metoder. Han identifiserte en mann som lignet prins Edmund, og fikk hodet hans kappet av. Deretter holdt Eadric hodet høyt og ropte at Edmund var død. Dessverre for både Eadric og Edmunds dobbeltgjenger fungerte ikke bløffen.
De neste ukene fulgte de to hærene hverandre i skygger og parader, men uten særlig resultat. Så fikk Edmund overraskende besøk. Det var Eadric, som ba om tilgivelse. Han hadde innsett at han hadde gjort feil og ønsket å gå tilbake i Edmunds tjeneste.
Den nye alliansen varte ikke lenge. I slaget ved Assandun i oktober 1016 sto Edmund mot Knut nok en gang, og Eadric gjorde et nytt triks på slagmarken. Kort tid etter at de to hærene hadde kjempet, beordret Eadric mennene under sin kommando til å flykte fra slagmarken, noe som gjorde det mulig for Knuts soldater å slå seg gjennom de engelske rekkene og sikre danskene en knusende seier. Eadric hadde ikke vendt tilbake til Edmunds side i det hele tatt - det hele var et knep for å gi Edmunds kongelige ambisjoner et fatalt slag, og det virket.
Kort tid etter slaget ved Assandun ble Edmund og Knut enige om en forhandlingsløsning. Edmund beholdt Wessex, mens Knut fikk resten av England. Den som levde lengst, skulle arve den andres kongerike etter hans død. Det var ikke en avtale som bidro til varig fred, og det skulle vise seg å holde. Bare noen uker senere døde Edmund plutselig.
Ingen vet nøyaktig hvordan Edmund gikk bort. Det kan ha vært en naturlig død, selv om tidspunktet passet Knut altfor godt. Noen mener at Edmund ble knivstukket eller skutt med en pil mens han satt på toalettet. Mange av konspirasjonsteoretikerne mener at morderen var ansatt av Eadric, eller at det til og med var Eadric selv.
Endelig var det fred i England - eller så fredelig som det kunne bli i angelsaksisk tid. Men Knut satt urolig på tronen. Han visste at blant hans følge var det en mann som allerede hadde forrådt en konge, og som så ut til å være fullt i stand til å gjøre det igjen. Så 1. juledag 1017, ett år etter at han hadde overtatt tronen, beordret Knut at Eadric skulle henrettes. Eadric ble halshugget med en stridsøks, og hodet hans ble utstilt på London Bridge.
Eadrics død satte en stopper for intrigene til det angelsaksiske Englands mest beryktede overløper, og det betydde også at kong Knut kunne sove litt tryggere i sengen sin.

overEdmund og Knut forhandlet seg frem til et forlik for å avslutte krigen om England, men først etter at Eadric hadde grepet inn

overEadric ble en fremtredende mann i tjeneste for Athelred den uforberedte, men vendte seg mot ham da Athelred lå på dødsleiet

nedenforEadric holder hodet til Osmear, en kriger som var uheldig nok til å ligne Edmund

overHistorien om at Knut prøvde å stoppe tidevannet er en forvrengning av sannheten; i virkeligheten prøvde han å vise sitt følge at han ikke var allmektig

Selger avStatshemmeligheter

Hva fikk en høytstående østerriksk-ungarsk offiser til å røpe topphemmelig informasjon til keiserrikets fiender?

Ord	Michael E. Haskew

Onntrykket kan bedra, og slik var det også med Alfred Redl, som i årevis var den respekterte og betrodde sjefen for Evidenzbureau, kontraspionasjeavdelingen i den østerriksk-ungarske hærens generalstab.
I tjeneste for det habsburgske monarkiet var Redl selve legemliggjørelsen av en dedikert militær. Han ble født 14. mars 1864 i relativ fattigdom i Lemberg, Galicia, i det østerrikske keiserriket (i dag byen Lviv i Ukraina) som sønn av en jernbanesekretær og ett av syv barn. Han startet en militær karriere som 15-åring, og gikk på den keiserlige krigsskolen i Wien før han begynte i hærens etterretningsavdeling i 1900.
Redl, som behersket flere språk, oppnådde oberstgrad og overtok ansvaret for kontraspionasjen i 1907. Etter alt å dømme var han en fullendt spionmester - han lærte opp sine egne agenter, holdt et våkent øye med det han oppfattet som habsburgernes fiender og ble anerkjent for sin dyktighet av både venner og motstandere. Han levde imidlertid ikke bare et hemmelig liv, men et liv med mange fasetter. Utad var han et bilde på skarpsindighet, men i skyggene av politiske intriger var han også en dobbeltagent som solgte hemmeligheter til Russland i omtrent 12 år, og som var kjent for sine håndlangere der som agent nr. 25. Sannsynligvis var han også på lønningslistene til andre land.
Da han hadde kontroll over den østerriksk-ungarske kontraspionasjen, innførte Redl nye teknikker for overvåking, informasjonsinnhenting og avhør - blant annet bruk av primitive opptaksapparater og kameraer, et fingeravtrykkssystem og "tredje grad" - blinding av fanger med skarpt lys mens de bombarderes med spørsmål.
En samtid beskrev Redl som "smart, reservert, konsentrert og effektiv. Hans ytre virker fettete. Han snakker sukkersøtt, lavmælt og servilt. Hans bevegelser er avmålte og langsomme. Han er mer smart og falsk enn smart og begavet. En kyniker...."
Hva var det så som fikk Redl til å bli forræder? Det var ingen hemmelighet at Redl levde et ekstravagant liv, langt utover en offiserslønn, og at han eide flere luksusleiligheter og sportsbiler. Redl hadde opparbeidet seg tusenvis av kroner i gjeld, så kanskje var penger tilstrekkelig motivasjon.
Redl klarte lenge å skjule dobbeltspillet sitt i det skjulte. Da mistanken oppsto, satte han en felle for agenter han kontrollerte, og overleverte dem til rettsforfølgelse. Mens Europas nasjoner snublet mot første verdenskrig, skal han ha gitt russerne detaljer om de østerriksk-ungarske planene i tilfelle krig, deres offensive strategi mot Serbia (Russlands allierte og det sannsynlige målet for østerriksk-ungarske våpen), og til og med tegningene til grensefestninger som skulle beskytte landets grenser.
Redl drev sin lønnsomme, men foraktelige virksomhet utover våren 1913. Året før hadde han forlatt Evidenzbureau og blitt stabssjef for hærens VIII. korps. I takt med at hans hemmelige virksomhet fortsatte, fortsatte også de kontante utbetalingene. Men til slutt ble Redls overraskende slurv, kombinert med flittigheten til major Maximilian Ronge, hans protesjé og etterfølger som sjef for kontraspionasjen, Redls undergang.
Under Ronge var det blitt vanlig å lese post, og et merkelig brev adressert til Nikon Nizetas ble snappet opp og viste seg bare å inneholde en stor sum kontanter. Ronge ble mistenksom og beordret at en ny konvolutt skulle sendes til samme person. Når mottakeren kom til det lokale postkontoret for å hente den, ville kilden til en mistenkt etterretningslekkasje bli avslørt.
Oppfølgingsbrevet ble sendt 9. mai 1913, og da det endelig ble hentet to uker senere, fulgte Ronges agenter etter den mistenkte, men mistet ham av syne da han praiet en drosje. Noen minutter senere kom drosjesjåføren tilbake til stasjonen sin. Ronges agenter overtalte sjåføren til å ta dem med til stedet der han tidligere hadde kjørt ut, Hotel Klomser i Wien, der Redl var gjest. Redl ble konfrontert og tilsto.
Offiserer fra hæren forsynte forræderen med en pistol, slik at han kunne begå selvmord - sannsynligvis for å unngå ydmykelse for det kolossale sikkerhetsbruddet som ville bli smertelig tydelig under en rettssak. Redl gjorde det den 25. mai 1913, etter å ha skrevet et siste notat som lød "Lidenskap og lettsindighet har ødelagt meg. Jeg betaler med mitt liv for mine synder. Be for meg."
Sagaen om Redl og hans spionasje fortsetter å fascinere. Han har vært gjenstand for historiske undersøkelser i over hundre år, og filmskapere, forfattere og detektiver leter fortsatt etter svar på hva som motiverte Redl, og hvor stor skade hans forræderi forårsaket.

OVER I mer enn et tiår solgte Alfred Redl statshemmeligheter til det keiserlige Russland

selger av statshemmeligheter

Benedict Arnold

Amerikas falne patriot

Benedict Arnold er selve symbolet på forræderi for amerikanerne, men uten ham kunne den amerikanske revolusjonen ha mislykkes

Ord	Marc DeSantis

IuSA er Benedict Arnold den verste av alle forrædere. Bare navnet hans er et ord for forræderi. Men uten hans innsats i de første årene av uavhengighetskrigen ville de amerikanske kolonienes forsøk på å frigjøre seg fra Storbritannia sannsynligvis ha mislykkes.
Da krigen brøt ut i 1775, sluttet Arnold, som da var kjøpmann i Connecticut, seg raskt til patriotenes sak (patriotene ønsket uavhengighet fra Storbritannia). Han hjalp til med å innta Fort Ticonderoga ved Champlain-sjøen og det enorme arsenalet av artilleripjäser. Oberst Arnold gjorde en enestående innsats under patriotenes mislykkede invasjon av Canada i 1775-1776 - han ble såret av en muskettkule i venstre ben under et nyttårsangrep på Quebec på nyttårsaften i en forferdelig snøstorm. Arnold ble forfremmet til brigadegeneral i den kontinentale hæren, og var selve symbolet på en fysisk modig hærfører.
Arnold skulle komme til å tilbringe mye tid i den strategisk viktige kolonien New York. Hvis Hudson River Valley falt under britisk kontroll, ville forbindelsen mellom New England-koloniene og de andre koloniene bli brutt. I oktober 1776 tapte Arnold sjøslaget ved Valcour Island på Lake Champlain, men det var ikke en fullstendig katastrofe. Fordi han hadde bygget flere skip på innsjøen, måtte britene, under kommando av general Guy Carleton, bruke dyrebar tid på å bygge egne skip for å møte ham. Dette forsinket britenes bevegelse sørover for å få tilgang til den nordlige Hudson-elven, og dermed mislyktes deres forsøk på å dele og erobre de amerikanske koloniene i 1776, og Carleton gikk deretter i vinterkvarter. Arnold hadde gjort sitt land en enorm tjeneste. Det skulle ikke bli hans siste.
Forfremmelser og anklager
Selv om Arnold rettmessig sto først i køen for å bli forfremmet til generalmajor, ble fem andre brigadegeneraler forfremmet til den ettertraktede rangen 19. februar 1777. Det fantes ingen god militær begrunnelse for disse forfremmelsene. I stedet var det politisk motivert, som en del av en pågående konflikt mellom kontinentalkongressen og kontinentalhæren.
Arnold opplevde dette som en grov fornærmelse, og han var svært opptatt av sin personlige ære. Man må huske på at en gentlemans ære på 1700-tallet var av enorm betydning, og det som i dag kan betraktes som en fornærmelse av minimal betydning, kunne den gang ha vært det motsatte. Arnold ble etterlatt som en misfornøyd senioroffiser uten noe å stille opp med, siden Kongressen ikke trengte å stå til ansvar for sine beslutninger.
Arnolds bidrag til patriotenes sak gjorde dessuten at han ikke ble beundret i alle amerikanske kretser. Den udiskutabelt modige Arnold var krass og hadde for vane å komme på kant med andre amerikanske offiserer. Han tok ikke alltid feil, men han skaffet seg mange fiender. Et gammelt ankepunkt som disse utnyttet mot Arnold, gjaldt regnskapet for midlene han hadde brukt under den mislykkede invasjonen i Canada. I mai 1777 la Arnold saken frem direkte for den kontinentale kongressen i Philadelphia. Han insisterte på at han hadde betalt for de forsyningene han trengte, men dessverre hadde han mistet så mange regnskaper i katastrofen som rammet amerikanerne, at han knapt kunne bevise at han hadde brukt mer enn en brøkdel av de pengene Kongressen hadde bevilget.
Kongressen bestemte at Arnold ikke hadde gjort noe galt, men han ble igjen snytt for en forfremmelse, og hans ansiennitet

ikke ville bli gjenopprettet før i november. I juli samme år sa han opp sin stilling. "Ære er et offer ingen mann bør bringe", skrev han i sitt avskjedsbrev.
Helten fra Saratoga
Til tross for sin avskjedssøknad var Arnold igjen i felten i New York på sensommeren 1777. En stor styrke britiske soldater under general John Burgoyne kom fra Canada for nok en gang å forsøke å løsrive New England fra de andre koloniene. I september nådde hæren hans frem til nærheten av byen Saratoga ved Hudson-elven. Den 19. september, i slaget ved Freeman's Farm, handlet Arnold dristig og fikk troppene fra kontinentalhæren i aksjon før Burgoyne kunne bringe kanonene sine i posisjon for å skyte mot patriotenes forsvarsverk. Hans trekk hindret også britene i å omringe amerikanerne. Selv om utfallet av kampen var i britenes favør, fordi de hadde holdt stand mens kontinentalistene trakk seg tilbake, hadde den vært kostbar, og Burgoyne anerkjente Arnolds avgjørende rolle og bemerket hans "utholdenhet i angrepet på [Burgoynes] linjer".
I oktober lå de to hærene fortsatt i leir i nærheten av Saratoga. Amerikanerne, under generalmajor Horatio Gates' overordnede kommando, holdt en sterk stilling. Den 7. oktober, i slaget ved Bemis Heights, galopperte Arnold over slagmarken og viste igjen ekstraordinært fysisk mot. Han var "mer som en galning enn en kjølig og diskret offiser", sa en som så ham.
Arnold innså også hvor viktig det var med en britisk offiser som holdt fiendens høyre fløy. Arnold tilkalte en skarpskytter, og fiendens general, Simon Fraser, ble snart felt. Den britiske linjen begynte å rakne. Da det begynte å bli mørkt, angrep Arnold Breymanns skanse, et festningsverk som for det meste ble holdt av tyske soldater i britisk tjeneste. Skansen bukket under for kontinentale styrker, men ikke før Arnold hadde fått en muskettkule i venstre ben, det samme leddet som han hadde blitt truffet i under felttoget i Canada.
Burgoyne overga hæren sin mindre enn to uker senere. Den amerikanske seieren i slagene ved Saratoga, der Arnold hadde spilt en stor rolle, bidro til å overbevise Frankrike om at kolonistene hadde en sjanse til å seire, og etter hvert ble det inngått en allianse mellom USA og Frankrike. De konkrete fordelene skulle inkludere fransk økonomisk støtte og etter hvert franske tropper i Nord-Amerika. Saratoga var vendepunktet i den amerikanske uavhengighetskrigen, og uten Arnolds bidrag der kunne seieren ha forblitt utenfor rekkevidde.
West Point-komplottet
Arnold var rasende over at øverstkommanderende i Saratoga, Gates, som ikke hadde deltatt direkte i kampene, ble fremstilt som den store helten, mens han selv bare ble "takket av Kongressen". Arnold fikk ikke engang umiddelbart tilbake sin rang, slik han kunne ha forventet. Det hele var skitten, korrupt politikk for Arnold, som følte seg undervurdert. Og til tross for den franske alliansens begynnelse var årene etter Saratoga tøffe for patriotenes sak, og for mange så det ut til at den amerikanske revolusjonen ville kollapse. Arnold var en av dem som begynte å miste troen.
I april 1779 giftet Arnold seg med sin andre kone, Peggy Shippen, hvis familie i Philadelphia ble ansett for å være lojalistisk (pro-britisk). I mai samme år gjorde han tilnærmelser til den britiske generalen sir Henry Clinton. En forræderisk pakt ble inngått, men Arnold ville se tiden an til han kunne gjøre mest mulig nytte for kronen. Utad var han fortsatt patriot.
General George Washington, øverstkommanderende for kontinentalhæren, satte stor pris på Arnolds generaltjeneste. Uten å ane at Arnold nå var i ledtog med britene, ga han Arnold kommandoen over Hudson Highland-hæren, som Arnold overtok i august 1780. Washington hadde faktisk først tilbudt ham en feltkommando, noe som passet bedre til Arnolds veldokumenterte talenter på slagmarken.
Arnold begrunnet avslaget med en invalidiserende skade, men han hadde målrettet søkt å få kontroll over det viktige fortet West Point ved Hudson-elven: Som en del av pakten med Clinton skulle han overlate det til britene. Hans "honorar" skulle være 20 000 pund, noe som tilsvarer flere millioner amerikanske dollar i dag. Det var en betydelig sum, men billig for britene hvis det førte til en slutt på krigen, fordi West Point hindret den kongelige marinen i å bevege seg langs Hudson River. Koloniene ville lett kunne splittes etterpå.
Men komplottet ble oppdaget ved en tilfeldighet. Washington skulle selv møte Arnold i hovedkvarteret hans på West Point i slutten av september 1780. Major John André fra den britiske hæren var i mellomtiden blitt arrestert av patriotisk milits den 23. september mens han bar på belastende papirer om overleveringen. Arnold fikk nyss om at André var pågrepet, og rømte fra sin post ikke lenge før Washington ankom stedet den 25. september. Arnold fant tilflukt om bord på HMS Vulture, og tilbrakte resten av krigen med å kjempe mot sine tidligere våpenbrødre.
Washington var rasende. "Arnold har forrådt oss", raste han. "Hvem kan vi stole på nå?" Washington forsøkte å bytte André mot Arnold, men Clinton nektet, og majoren ble hengt for spionasje.
Arnolds landsmenn var lamslåtte, men ikke tause. "Forræderi av den svarteste farge ble oppdaget i går", sto det å lese i ordreboken til en Samuel Frost fra kontinentalhæren om Arnolds komplott. I løpet av få dager hadde ryktet om Arnolds infamitet spredd seg til Philadelphia, og patriotene brente avbildninger av ham. "Aldri siden Lucifers fall", sa den patriotiske generalen Nathanael Greene, "har et fall vært like stort som hans."
Det er vanskelig å få full forståelse av Arnold fra kolonitiden. Han dvelte så ofte ved det han oppfattet som fornærmelser og urettferdigheter, som han mente det hadde vært mange av, i tillegg til beskyldningene om hans håndtering av penger under felttoget i Canada. Han så på sine landsmenn som utakknemlige og utakknemlige, og hans tro på revolusjonen ble svekket. Men var alt dette nok til å skifte side, særlig når ingen ringere enn George Washington selv hadde hatt så stor tillit til ham?
Arnold døde i London i juni 1801, 60 år gammel. Selv om minnet om ham i hjemlandet for alltid er forbundet med forræderi, blir hans tapperhet fortsatt husket. Et monument i form av Arnolds venstre støvel står i Saratoga for å hedre hans mot under angrepet på Breymanns skanse. Monumentet ble reist i 1887 til minne om "kontinentalhærens mest briljante soldat", men Arnolds navn er ikke nevnt noe sted.

OVERde amerikanske seirene ved Saratoga, der Benedict Arnold spilte en viktig rolle, innledet fransk støtte til revolusjonen
NEDERST Major John André i den britiske hæren ble hengt av George Washington for å ha planlagt å erobre West Point

TOPParnolds innsats i slaget ved Valcour Bay ved Lake Champlain i 1776 forsinket britenes fremrykning og hindret dem i å dele de amerikanske koloniene
OVERselv om general Guy Carleton seiret i slaget ved Valcour Bay, hindret Arnolds harde motstand den britiske offensiven i 1776

"Forræderi av svarteste farge ble oppdaget i går"

PÉTAIN

Verdun-helt eller Vichy-forræder?

Philippe Pétain, marskalk av Frankrike og helt fra Verdun under første verdenskrig, ødela sitt rykte som kollaboratør med nazistene under andre verdenskrig og leder av marionettregjeringen Vichy

Ord	 Michael E. Haskew

Marshal Henri Philippe Pétain var en fremtredende skikkelse i fransk politikk og militærvesen i første halvdel av 1900-tallet. Pétain er en av de mest gåtefulle personene i moderne historie. Han ble en nasjonalhelt under de episke kampene ved Verdun under første verdenskrig, men plettet sitt rykte til det ugjenkallelige da han en generasjon senere samarbeidet med nazistene i 1940 og var leder for marionettregjeringen Vichy under andre verdenskrig.
Pétain var offiser i den franske hæren, militærstrateg og taktiker, diplomat og politiker. Hans karriere i den franske hæren strakte seg over 46 år, der han blant annet var øverstkommanderende for alle franske tropper under første verdenskrig, stabssjef for hæren og krigsminister. Han var også visestatsminister og statsminister i den franske republikken under de første mørke dagene av andre verdenskrig. Pétain ble deretter sjef for den franske Vichy-staten, marionettregimet som var underlagt Adolf Hitler og nazistene etter Frankrikes fall sommeren 1940.
Pétain ble født 24. april 1856 i landsbyen Cauchy-á-la-Tour i departementet Pas-de-Calais i Nord-Frankrike. Han var sønn av bonden Omer-Venant, og hans grandonkel, pater Abbe Lefebvre, var en katolsk prest som hadde tjenestegjort i Napoleons hær. Fortellinger om grandonkelens eventyr under de sagnomsuste felttogene på den tiden overbeviste Philippe om å satse på en militær karriere.
Pétain var i mange år en inkarnert ungkar og skjørtejeger. Han giftet seg ikke før høsten 1920. Hans kone, Eugénie Hardon, var 43 år gammel, og han var 64 år. Paret fikk ingen barn. "Pétain var kjent for å være slagferdig og anså seg selv for å være litt av en kvinnesaksmann", sier Jonathan Krause, som foreleser i moderne europeisk historie ved Hertford College, University of Oxford. "Han møtte sin kommende kone første gang i tiden før første verdenskrig, og hun var da rundt seks år gammel. Han forfulgte moren og holdt kontakten med datteren opp gjennom årene."
Marsj til militæret
I 1876, 20 år gammel, vervet Pétain seg til den franske hæren. Han ble uteksaminert fra det prestisjetunge franske militærakademiet i St. Cyr som nummer 403 av 412 i sin klasse. Selv om hans akademiske karriere ikke var særlig imponerende, klarte han å bli utplassert i Chasseurs à pied, hærens eliteenhet for lett infanteri. Pétain gikk også på École Supérieure de Guerre, hærens krigsskole, i Paris, men heller ikke der var hans prestasjoner bemerkelsesverdige.
"I 1880-årene var det ikke mange muligheter for avansement", sier Krause. "Pétain var aldri blant de beste i klassen på noe trinn av utdannelsen, men interessant nok havnet han i en eliteinfanterienhet. Han var alltid ganske politisk engasjert og forsøkte å komme i posisjon til politisk makt, men han var en stikkende karakter og kjent for å være dypt sarkastisk, så han fikk ikke mange venner."
I 1890 var Pétain blitt forfremmet til kaptein og tildelt 15. korps. To år senere ble han forfremmet til sjef for 3. bataljon av jagerjegere, med hovedkvarter i Vincennes. I det neste tiåret hadde Pétain oppdrag som stabsoffiser for den militære kommandanten i Paris, og han fikk opplæring i artilleri og artillerimateriell og ble en autoritet på disse områdene.
Pétain var tilhenger av konsentrert ildkraft, levert av tunge kanoner, fremfor det samlede infanteriangrepet som skulle avgjøre en kamp ved bajonettspissen, eller det foreldede kavaleriangrepet. Synspunktene hans var noe kontroversielle, men sannhetsgehalten i dem ble bekreftet på slagmarkene under første verdenskrig, da en utdatert taktikk kostet mange tusen soldater livet fordi den sviktet i møte med ny teknologi, særlig det dødelige maskingeværet som feide over det åpne ingenmannslandet mellom de motstridende skyttergravene.
Inn i den store krigen
Pétains kontroversielle syn på moderne krigføring påvirket utvilsomt hans oppadgående mobilitet i den franske hæren før første verdenskrig. På tampen av konflikten var han en ganske obskur 58 år gammel oberst med kommandoen over en infanteribrigade, men etter hvert som krigen skred frem, fikk teoriene hans om konsentrert ildkraft vind i seilene, og forfremmelsene kom jevnt og trutt. Forfremmelsen skyldtes delvis det tankevekkende faktum at mange franske offiserer hadde blitt drept i kamp for å søke ære på slagmarken mens de ledet troppene sine i selvmorderiske frontalangrep mot tyske maskingeværer og måtte bøte med livet.
Pétain, som nå var blitt oberst, ledet brigaden sin i slaget ved Guise i slutten av august 1914. Resultatet var et stort nederlag for franskmennene, og Pétain ble forfremmet til brigadegeneral dagen etter at kampene hadde stilnet av. Han erstattet general Pierre Peslin, som hadde begått selvmord i fortvilelse. Pétain fikk raskt kommandoen over 6. infanteridivisjon og deltok Infanteridivisjon og deltok i det første slaget ved Marne. Han ble forfremmet igjen i oktober og tok kommandoen over XXXIII. korps, og deltok i Artois

MOTSATT,NEDERST Marskalk Pétain håndhilser på Adolf Hitler i Montoire 24. oktober 1940 i en avtale som etablerte marionettstaten Vichy
NEDERST General Pétain dekorerer to flagg med Æreslegionen, Frankrike, 1917

"Pétain foretrakk konsentrert ildkraft, levert av tunge kanoner, fremfor det samlede infanteriangrepet som var ment å avgjøre en kamp ved bajonettspissen"

Alle bilder © Getty

Offensiven våren 1915. Midt på sommeren ledet han hele 2. armé.
Smeltedigelen i Verdun
Vinteren 1916 var den franske hæren involvert i en dødelig kamp med tyskerne ved Verdun, en befestet by ved elven Meuse, 200 kilometer øst for Paris. Tyskerne, under ledelse av general Erich von Falkenhayn og kronprins Wilhelm, keiser Wilhelm IIs eldste sønn, hadde satt i gang den store operasjonen med den hensikt å tappe de franske styrkene for blod og påføre dem så mange tap at Frankrike kunne bli tvunget til å søke våpenhvile på grunn av mangel på mannskaper til å fortsette krigen (Frankrike skulle til slutt miste 163 000 soldater i slaget).
Franskmennene, under feltmarskalk Joseph Joffre, var opptatt av hendelser andre steder og reagerte sent på den tyske styrkeoppbyggingen i nærheten av Verdun. Da de først reagerte, satte franskmennene inn enorme ressurser for å holde den befestede byen, og et grusomt utmattelsesslag fulgte.
Slaget om Verdun begynte 21. februar 1916, og tyskerne gjorde betydelige fremskritt i åpningsfasen. Da 2. armé ble beordret i aksjon, gjorde general Pétain seg bemerket blant troppene og besøkte ofte sine menn i frontlinjen, mens få andre offiserer våget seg nær kampene. På den måten styrket Pétain moralen til sine menn, som i sin tur beundret ham. Den 25. februar ble han utnevnt til øverstkommanderende for alle de franske styrkene i Région Fortifiée de Verdun, og i mai ble han forfremmet til øverstkommanderende for Armégruppe Centre. Som artillerist innså generalen at de franske tunge kanonene ikke var effektive nok. Han hentet inn flere tunge våpen og omorganiserte dem for å oppnå bedre resultater, særlig mot de tyske flankene. Han var kjent for personlig å evaluere og justere avfyringskoordinatene til de enkelte kanonene, noe som forbedret treffsikkerheten og gjorde at den knappe ammunisjonen ble utnyttet mer effektivt.
"Verdun begynte åpenbart dårlig for franskmennene", konstaterer Krause. "De var underlegne i antall og våpen, og tyskerne hadde inntatt utmerkede stillinger

MED KLOKKEN FRA ØVERST TIL VENSTRE Petain, her avbildet ca. 1916; Pétain i samtale med kong Georg V, 12. juli 1917;
Pétain avbildet i sin private jernbanevogn ved Verdun, august 1916;
Denne propagandaplakaten fra Vichy-regjeringen viser Pétain over medlemmer av ungdomsorganisasjonen Compagnons de France; et merke fra Vichy-tiden med regimets motto "Arbeid, familie, hjemland"

Pétain avbildet i uniform Under første verdenskrig ble han utnevnt til marskalk av Frankrike

"General Pétain gjorde seg bemerket blant troppene og besøkte ofte sine menn ved fronten, mens få andre offiserer våget seg nær kampene."

En militærparade under et banner som forestiller Vichy-statens overhode Pétain

rundt dem. Da Pétain overtok kommandoen, tok han tak i en del gamle problemer med troppene. Han økte blant annet permisjonstiden og innførte raskere rotasjon av tropper fra fronten for å holde troppene friske og kampklare, mens tyskerne lot folk bli stående i linjene i lange perioder, noe som førte til at stridsevnen deres ble redusert."
I en alder av 60 år utstrålte Pétain vitalitet. Han hyllet de tapre og sendte "feiginger" ut av kampsonen, og hans rotasjonspolitikk - kjent som noria - bidro til å bevare stridsevnen til de beleirede franske soldatene. Franskmennene slet stadig med mangel på forsyninger, og var avhengige av en smal vei som fikk tilnavnet Vioe Sacrée, eller Den hellige vei. Pétain sørget for at denne forsyningslinjen forble åpen, og forbedret en lett jernbane inn til den franske forsvarsstillingen for å forbedre logistikken.
De franske styrkene ved Verdun vokste etter hvert til mer enn en million soldater, og Pétains grep om situasjonen reddet de allierte fra et katastrofalt nederlag. Mottoet "On ne passé pas!", eller "De skal ikke passere!", ble et samlingsrop. På forsommeren var det kritiske øyeblikket ved Verdun passert. Kampene fortsatte til midten av desember, og den franske linjen holdt.
Nasjonalhelt
Etter innsatsen ved Verdun ble Pétain hyllet som nasjonalhelt og utnevnt til øverstkommanderende for hæren våren 1917. Han slo nådeløst ned et mytteri i egne rekker, og under resten av verdenskrigen hadde han en kommandorolle som kun var underordnet general Ferdinand Foch, som var generalstabssjef og øverstkommanderende for de allierte styrkene. Pétain ble utnevnt til marskalk av Frankrike 21. november 1918, bare ti dager etter våpenstillstanden.
Gjennom hele mellomkrigstiden var han Frankrikes mest kjente soldat. "Pétains militære karriere er så godt som over etter første verdenskrig", sier Krause, "men han er en kjendis i Paris og lever livet til en som oppfattes som en av Frankrikes redningsmenn, samtidig som han ikke nødvendigvis er en person man ville forestilt seg som en person med stor politisk innflytelse 20 år senere"
Pétain hadde likevel en viss innflytelse på den franske politiske scenen og de militære forberedelsene til en eventuell ny storkrig i Europa. Han bidro til utformingen og plasseringen av taktiske støttepunkter langs Maginot-linjen, en rekke festningsverk som skulle avskrekke tyskerne fra å invadere Frankrike fra øst, og han var krigsminister i en kort periode på 1930-tallet, da det ble strammet inn på forsvarsutgiftene på grunn av de enorme kostnadene ved første verdenskrig og konsekvensene av den store depresjonen. Det var snakk om at han skulle bli statsoverhode, og i 1939 ble han utnevnt til ambassadør i Spania.
Samarbeidets tussmørke
Samtidig som den aldrende marskalk Pétain inntok sin diplomatiske rolle, trakk krigsskyene seg igjen sammen over Europa. Nazi-Tysklands fremvekst truet freden, og stormen brøt løs 1. september 1939 med Adolf Hitlers invasjon av Polen. Både Frankrike og Storbritannia, som var traktatforpliktet til å komme Polen til unnsetning, erklærte Tyskland krig.
De første månedene av andre verdenskrig i Vest-Europa var ganske begivenhetsløse. I en periode som hånlig ble kalt Sitzkrieg, eller Scheinkrieg, var linjene statiske. Allierte og tyske tropper fulgte hverandre med argusøyne, men avstod fra vedvarende kamphandlinger. Så, den 10. mai 1940, startet tyskerne Fall Gelb, eller Fall Gul, sin invasjon av Frankrike og Nederland.

"I en alder av 60 år utstrålte Pétain vitalitet. Han hyllet de modige og sendte 'feiginger' ut av kampsonen."

OVER Pétain, som nå er blitt en nasjonalhelt, snakker med staben sin i hovedkvarteret i 1918
NEDERST Vichy-lederen blir møtt av en tilbedende folkemengde, 30. juli 1944

© Getty

Etter krigen hevdet Pétain at han hadde samarbeidet med Hitler for å beskytte franskmennene mot ytterligere nazistiske overgrep
VENSTRE Hermann Göring møter Pétain i Saint-Florentin i desember 1941

Det voldsomme tyske angrepet drev franskmennene og britene tilbake, og statsminister Paul Reynaud gikk av 17. juni 1940, tre dager etter at Paris falt for fiendens fremrykkende styrker. Den 84 år gamle marskalk Pétain ble utnevnt til Reynauds etterfølger. Mens Frankrike var rystet over det plutselige og totale nederlaget, ledet Pétain en defaitistisk fraksjon i regjeringen, som gikk inn for våpenhvile med tyskerne i stedet for å fortsette en kamp som han anså som håpløs. Han tilbød det franske folket "sin person i gave" og lovte å bli i Frankrike i stedet for å forsøke å flykte til koloniene i Nord-Afrika eller i sikkerhet i Storbritannia, slik andre militære og politiske ledere hadde gjort.
Med Frankrikes ære i ruiner møtte Pétain Hitler bare åtte dager etter at nazistene hadde paradert gjennom gatene i den franske hovedstaden, og forhandlet frem en ødeleggende fredsavtale som etablerte marionettstaten Vichy. Ydmykelsen av Frankrike var komplett da Pétain aksepterte stillingen som Vichy-statens statsoverhode. Han samarbeidet åpent med nazistene, utøvde autoritær kontroll, sanksjonerte undertrykkelsen av de franske jødene og vedtok høyrevridde lover. Han ga nazistene frie tøyler til å samle sammen ikke-franske jøder og deportere dem til konsentrasjonsleirer i Tyskland og de okkuperte områdene.
"Standardforklaringen, den vanlige forklaringen, er at Pétain var så skremt av tapene i første verdenskrig at han ikke var villig til å lide det samme igjen", sier Krause. "Hans konservatisme og, tror jeg, sannsynligvis også hans antisemittisme, ga ham i realiteten grunn til å gi fra seg kontrollen over Frankrike til Nazi-Tyskland."
Pétain dømte den frie franske lederen Charles de Gaulle, hans tidligere protesjé, til døden in absentia, og brakte sin egen stedfortreder, den avskyelige Pierre Laval, en mann som hadde sendt tusenvis av sine landsmenn til slaveri i det okkuperte Polen og Nazi-Tyskland, i spissen for Vichy-diplomatiet våren 1942. Den pro-nazistiske regjeringen tilbød det franske folket en "nasjonal vekkelse", og erstattet den franske republikkens velkjente slagord - "Frihet, likhet, brorskap" - med et dystert og hult "Arbeid, familie, fedreland"
"Jeg kan ikke se hvordan noen kan si at Pétain ikke var medskyldig med nazistene på mange måter, blant annet i deportasjonen av jøder til Nazi-Tyskland", sier Krause. "Hans ikoniske rykte fra første verdenskrig var ikke på langt nær nok til å motvirke hans samarbeid med nazistene. Når man først har krysset en slik grense, er det ikke så mye man kan gjøre med det."
Gjengjeldelsen for Pétain og Vichy-kollaboratørene kom raskt etter de alliertes seier i andre verdenskrig. Laval ble stilt for retten, dømt for landsforræderi og henrettet 15. oktober 1945. Pétain ble også stilt for retten, og under hele rettssaken bar han marskalkuniform. Han hevdet at han ikke var ansvarlig overfor tribunalet, og sa: "Den øverste domstolen, slik den er sammensatt, representerer ikke det franske folk, og det er bare til dem marskalken av Frankrike, statsoverhodet, vil henvende seg."
Pétain hevdet at han hadde spilt et "dobbeltspill" ved å samarbeide med nazistene, samtidig som han forsøkte å beskytte sitt folk mot ytterligere overgrep under okkupasjonen. Han var stille under resten av rettssaken, og omfanget av hans samarbeid med nazistene kom tydelig frem. Sommeren 1945 ble han dømt til døden for landsforræderi. Men de Gaulle viste barmhjertighet mot en mann som ville ha sett ham død, og omgjorde dommen til livsvarig fengsel på grunn av Pétains alder. Pétain ble fratatt alle militære æresbevisninger og titler, med unntak av rangen som marskalk av Frankrike.
"Pétain er fortsatt en lavstatusfigur i fransk historie, en bête noir, om du vil, og det med god grunn", konkluderer Krause. "Han var fremtredende i en av de mørkeste periodene i Frankrikes historie, så Frankrike har vært nødt til å være bevisst sitt image under andre verdenskrig, ikke bare nederlaget i 1940, men også det skammelige i den omfattende kollaborasjonen med nazistene som fant sted i hele det franske samfunnet. Så er det snakk om at størrelsen og betydningen av den franske motstanden mot nazistene faktisk er overdrevet. Det plasserer Frankrike som nasjon på den riktige siden av historien, men det er en umulig posisjon."
Pétain huskes riktignok som å ha stått på feil side. Han ble forvist til den forblåste Ile d'Yeu sør for Bretagne-halvøya for å leve sitt liv i vanære. Og det ble et langt liv. Han døde på den øde øya 23. juli 1951, 95 år gammel, og ble begravet der. Kanskje passende nok ble hans siste ønske om å bli gravlagt blant soldatene som hadde falt under hans kommando i Verdun, avslått av den franske regjeringen. Han er fortsatt en foraktet skikkelse i hjemlandet den dag i dag.

"Hans ikoniske rykte fra første verdenskrig var ikke på langt nær nok til å motvirke hans samarbeid med nazistene. Når man først har krysset en slik grense, er det ikke så mye man kan gjøre med det."

Pétain bar militæruniform under hele rettssaken mot ham for landsforræderi

Ti tragiske Dager

La Decena Trágica (De ti tragiske dagene) kastet Mexico ut i et blodig oppgjør som førte til at general Victoriano Huerta tok makten fra presidenten og i sin tur ble landets største forræder

Ord	Edoardo Albert

Iet var et helt vanlig hus. Ikke noe bemerkelsesverdig ved det. Bare nok et hus i Roma-distriktet i Mexico City. Men da general Victoriano Huerta sto utenfor døren og ventet på at det skulle bli banket på, visste han at det å gå inn i huset var å tre over terskelen til et helt annet liv. For det var innenfor disse veggene han hadde tenkt å styrte Mexicos folkevalgte president og selv bli president. Huerta hadde sendt diskrete beskjeder til mannen som ventet på å møte ham der inne, med antydninger om hva han foreslo, men han hadde omhyggelig utelatt enhver antydning om at han forventet at toppjobben skulle tilfalle ham. General Félix Díaz, mannen han skulle møte, forventet at han selv ville bli president. Huerta ristet på hodet; Díaz hadde verken hjernen eller hensynsløsheten som skulle til for å gripe muligheten som lå foran dem. Men det hadde han.
Muligheten hadde kommet bare to dager tidligere, den 9. februar 1913. To år tidligere, i oktober 1911, hadde Mexico valgt Francisco Madero til president i et jordskredsvalg. Madero tok makten etter flere tiår med et stadig mer autoritært styre under Porfirio Díaz (hvis etternavnet virker kjent, er det fordi Porfirio Díaz var onkelen til general Félix Díaz). President Díaz var blitt fordrevet fra makten etter et folkelig opprør, og den nye president Maderos regjering ble møtt med store forhåpninger, og enda større forventninger, av folket som hadde valgt ham.
Dessverre hadde Madero ikke klart å innfri alle disse forhåpningene, og drømmene om forandring ble til bitter skuffelse. Radikale mente at reformene hans var for forsiktige, mens tilhengerne av det gamle regimet mislikte endringene Madero forsøkte å innføre. Mot slutten av 1912 sto Madero overfor opprør rundt om i landet, ledet av både radikale og konservative. Madero hadde ikke noe annet valg enn å møte opprørene. Den generalen som viste seg å være mest hensynsløst effektiv til å gjøre dette, var Victoriano Huerta, en soldat fra det gamle regimet, men som tilsynelatende hadde bevist sin lojalitet til Madero ved å knuse opprørerne.
Den 9. februar 1913 dukket opprørerne opp i Mexicos politiske og befolkningsmessige sentrum: Mexico by. Soldater angrep to fengsler og befridde generalene Félix Díaz og Bernardo Reyes, som hadde sittet fengslet etter å ha forsøkt å styrte regjeringen. General Reyes ledet umiddelbart et angrep på byens presidentpalass, men ble skutt og drept.
President Madero var ikke i palasset da det ble angrepet. Da han fikk nyheten om kuppforsøket, red han tilbake til byen. Vel fremme stoppet Madero i nærheten av Nationaltheatret for å innhente informasjon om situasjonen, og mens han ringte rundt og sendte ut budbringere, ankom ulike embetsmenn for å ta imot ordre fra presidenten sin.
Blant disse var Victoriano Huerta. Helseproblemer hadde tvunget Huerta til å trekke seg tilbake fra militære plikter, men nå tilbød han seg å ta kommandoen over presidentens styrker da de reagerte på kuppforsøket. Madero hadde forbigått Huerta da han utnevnte sin krigsminister, til generalens åpenbare forargelse. Men Madero visste at Huerta var

NEDERSTgeneral Félix Díaz ledet opprøret mot president Madero, og i avtalen med general Huerta regnet han med å bli president etter Huerta. Men Huerta brøt avtalen og sendte Díaz til utlandet, der han intrigerte uten særlig effekt

en brutalt effektiv offiser, og han tilbød seg nå å hjelpe til. Madero ga Huerta ansvaret for hæren. Det skulle vise seg å være en fatal beslutning.
Selv om angrepet på presidentpalasset hadde mislyktes, ledet general Díaz de gjenværende opprørerne til byens våpenhus, Ciudadela. Dette var et formidabelt fort, og som hovedarsenal for byens garnison var det godt utstyrt med våpen og artilleri. Fra arsenalet begynte opprørerne å avfyre kanoner mot presidentpalasset. De neste to dagene utvekslet presidenten og opprørsstyrkene artilleriild fra sine respektive skanser i presidentpalasset og Ciudadela. Mange sivile ble fanget i kryssilden, men militært skjedde det lite.
Den 11. februar møtte general Huerta general Díaz i all hemmelighet. Senere samme dag beordret Huerta de beste regjeringstroppene inn i en svært åpen stilling i det som skulle vise seg å bli et dødsdømt angrep på Ciudadela. Mange av de beste troppene som var lojale mot Maderos regjering, ble drept.
De neste fire dagene fortsatte bombardementene, og hundrevis av sivile ble drept. Den politiske støtten til Maderos regjering begynte å svikte fordi den ikke klarte å slå ned opprøret. Den amerikanske ambassadøren, Henry Lane Wilson, som foraktet Madero, begynte å samle støtte for å få ham avsatt, noe som førte til et økende press på presidenten for å få ham til å gå av. Om kvelden den 15. februar inngikk Wilson til slutt en våpenhvile som skulle vare til neste dag, en søndag, slik at de døde kunne hentes opp og begraves på en anstendig måte. Men mens trillebårer bar de døde bort fra gatene, skyndte budbringere seg mellom general Huerta, ambassadør Wilson og general Díaz. For første gang rakte Huerta hånden ut til folk utenfor den nærmeste opprørsgruppen, og til gjengjeld fikk han forsikringer om USAs støtte.
I løpet av neste dag, mandag 17. februar, la Huerta nøye frem planene sine og forsikret seg om at han hadde støtte fra de militære under sin kommando. Med støtte fra menn med våpen var han klar til å handle. Tirsdag 18. februar arresterte Huertas menn Maderos bror, Gustavo, og deretter presidenten selv. Klokken 21.00 ankom Victoriano Huerta den amerikanske ambassaden for å møte general Díaz, under ledelse av ambassadør Wilson, for å avgjøre hvem som skulle overta styringen av Mexico. Selv om Díaz ville ha presidentposten og forsøkte å hevde at han hadde rett til den på grunn av et vellykket opprør, hadde Huerta mennene og den nå arresterte presidenten. Det var en fastlåst situasjon.
General Huerta var imidlertid den langt mer formidable og hensynsløse personligheten på møtet. Etter tre timer i røykerommet kom mennene ut med en underskrevet pakt. Ifølge avtalen skulle Huerta bli midlertidig president, men avholde valg senere på året, der han skulle trekke seg til fordel for Díaz. Det var en avtale Huerta skrev under på med like stor troverdighet som hans løfte om å slå ned opprøret mot president Madero. Etter at avtalen var undertegnet, ble presidentens bror utlevert til Díaz' tilhengere og myrdet.
Den 18. februar sendte Huerta et telegram til USAs president William Taft: "Jeg har den ære å informere Dem om at jeg har styrtet denne regjeringen. De væpnede styrkene støtter meg, og fra nå av vil fred og velstand herske."
For å gi kuppet et skinn av legitimitet ble Madero og visepresidenten, Pino Suárez, som også var blitt arrestert, presset til å trekke seg fra sine embeter. Den forrige presidenten, Porfirio Díaz, hadde fått lov til å gå i eksil etter at han hadde gått av, så de hadde all grunn til å forvente en lignende behandling. Huerta skulle imidlertid vise seg å være mer nådeløs enn de hadde forestilt seg.
Men samtidig som Huerta var nådeløs, var han også en tilhenger av konstitusjonelle protokoller. Etter at både presidenten og visepresidenten hadde trukket seg, var det bare utenriksministeren som hadde ansvaret. Da utenriksministeren så skriften på veggen, tok han over styringen av Mexico i 45 minutter torsdag 20. februar, lenge nok til at han rakk å utnevne general Huerta til innenriksminister før han selv trakk seg. Dermed ble Victoriano Huerta, den nye innenriksministeren og landets nest høyeste embetsmann, republikkens president i henhold til den meksikanske grunnloven. Alt sammen fint og lovlig.
Men det gjensto fortsatt spørsmålet om hva man skulle gjøre med Madero og Suárez. Det tok ikke lang tid før Mexico fant svaret.
Klokken 11.45 den 22. februar ble de to mennene kjørt fra presidentpalasset mot et nærliggende fengsel, men i stedet for å kjøre inn i fengselet svingte bilrekken rundt det og stanset på den åpne plassen bak. En gruppe journalister som ventet ved fengselet, løp etter bilene, men hørte en skuddsalve. Da de kom frem til stedet, fant de Madero og Suárez liggende døde på bakken. Major Francisco Cárdenas, som hadde kommandoen over soldatene som hadde eskortert dem, hevdet at de to mennene hadde dødd i en kryssild da en annen gruppe menn forsøkte å redde dem. Av de antatte redningsmennene var det ingen spor. Madero, død 39 år gammel, ble begravet på hovedstadens franske kirkegård.
Huerta innrømmet aldri å ha beordret drapet på Madero og Suárez, men deres død gjorde dem begge - og særlig Madero - til martyrer. Som president hadde Francisco Madero slitt med de forhåpningene som var knyttet til ham, men som martyr ble han symbolet på de kreftene som samlet seg mot Victoriano Huertas regime. Maderos styrke i døden var så stor at Huerta, til tross for hans hensynsløshet, bare ble sittende som president fra 22. februar 1913 til 15. juli 1914. I møte med opposisjonen som truet med å overmanne ham, gikk Huerta av - men i hans tilfelle overlevde han og dro i eksil i Spania.
Huerta forsøkte å gjøre politisk comeback i 1915, da han ankom USA og reiste ned til grensen mot Mexico, men han ble arrestert av amerikanske myndigheter og døde i varetekt, sannsynligvis av skrumplever som følge av et stort alkoholforbruk.
Den tragiske ironien i Victoriano Huertas liv er at han blir husket som den store forræderen i Mexicos historie, mannen som forrådte den reformvennlige presidenten Francisco Madero, som hadde kommet til makten med et løfte om å løfte Mexicos fattige og undertrykte. Men Madero var selv barn av en av Mexicos rikeste familier og av europeisk avstamning, mens Huerta var født i fattige kår, og begge foreldrene hans skal ha vært huicholere; Huerta utgav seg aldri for å være noe annet enn av urfolksopprinnelse. Han gikk faktisk inn i militæret for å unnslippe fattigdommen i oppveksten.
Så det fattige barnet av urfolksforeldre felte den rike, hvite Madero - mannen som hadde kommet til makten ved å love å støtte folk som Huerta. Det ville nesten vært komisk hvis det ikke var så tragisk.

"Madero ga Huerta ansvaret for hæren. Det skulle vise seg å være en fatal beslutning."

NEDERST Victoriano Huerta, Mexicos største forræder, var selv alt det mannen han forrådte forsøkte å fremme

VENSTREkampene i Mexico by var brutale, men tilfeldige - særlig fordi Huerta bevisst hindret sine menn i å slå ned opprøret

AVSNITTETS TITTEL

HØYRE Varus, her portrettert av den italienske skuespilleren Gaetano Aronica i Netflix-serien Barbarians

svik

Roma

av

Hvordan en romersk borger lokket tre av imperiets legioner i en dødelig felle

RIGHT Arminius fikk det mer germanske navnet Herman, og ble en nøkkelfigur i 1800-tallets tyske nasjonalisme

It var over. Da Publius Quinctilius Varus, sjef for XVII., XVIII. og XIX. legion, så på blodbadet rundt seg, visste han at alt håp var ute. I tre dager hadde de forsøkt å kjempe seg i sikkerhet i gjørme og regn, mens tyskerne trakasserte og angrep legionene hans på retrett. Kavaleriets øverstkommanderende, Numonius Vala, hadde forlatt dem sammen med de overlevende rytterne, som forsøkte å ri i sikkerhet. Nå samlet de innfødte barbarene seg til det endelige angrepet på restene som fortsatt var under Varus' kommando. Han visste hva tyskerne gjorde med menn de hadde tatt til fange i kamp. Men skammen var verre. Hans navn var for alltid besudlet. Da skrikene og kampropene kom nærmere, festet generalen sverdspissen sin i den gjørmete jorden og falt ned på den.
Da slaget var over, fant tyskerne Varus' lik, spiddet av sitt eget sverd. Arminius, mannen som hadde lagt planen som hadde ført til den nesten totale ødeleggelsen av tre romerske legioner, beordret at Varus' hode skulle hugges av og sendes som en gave til lederen for det eneste viktige tyske stammeforbundet som ikke hadde deltatt i slaget. Hodet var et budskap om hva Arminius hadde oppnådd, og et løfte om hva de kunne utrette som allierte. Avslaget markerte grensene for Arminius' ekstraordinære seier blant sine tyske rivaler. Men for romerne skulle det vise grensene for et imperium som de tidligere hadde trodd ville ekspandere i det uendelige.
Det var ikke meningen at det skulle være slik. Under Augustus hadde den romerske staten hatt en periode med en enestående indre fred etter et århundre med borgerkriger, samtidig som den hadde utvidet grensene i alle retninger. Mellom år 12 og 9 fvt. hadde Augustus' adoptivsønn, Drusus, rykket inn i Germania, erobret store landområder og underlagt tyske stammer romersk styre. Den romerske ekspansjonen fortsatte under Tiberius (broren til Drusus, som døde i år 9 fvt.), men før han kunne fullføre erobringen, ble Tiberius tvunget til å marsjere sørover for å håndtere et opprør på Balkan. Opprøret varte i fire år, og det skulle kreve innsatsen til alle de åtte legionene Tiberius tok med seg for å slå det ned til slutt.
I hans fravær utnevnte Augustus Varus, en erfaren, for ikke å si brutal administrator, til guvernør over den nye keiserlige provinsen Germania. For å forstå hvordan de tyske stammene på den andre siden av Rhinen fungerte, henvendte Varus seg til en mann som kjente dem bedre enn noen annen: en ung romersk borger med rang av equites (rett under senatorklassen) ved navn Arminius. Det skulle vise seg å være en fatal feil.
For Arminius var tysker, og under sin romerske fasade hadde han bestemt seg for å hindre romerne i å erobre Germania. Arminius var hans latinske navn. Hans opprinnelige tyske navn ble ikke nedtegnet, for det var ikke nødvendig da den unge Arminius kom til Roma som gissel for å garantere for sine slektningers gode oppførsel. I Roma lærte Arminius seg latin og gjorde tjeneste i den romerske hæren med tilstrekkelig utmerkelse til å bli gjort til borger og bli opphøyet til equites. Den romerske militærtjenesten ga Arminius en grundig forståelse av romersk taktikk og formasjoner, en kunnskap han skulle få stor nytte av da han vendte tilbake til sitt hjemland Germania.
Hans senere gjerninger tyder på at Arminius må ha vært en svært effektiv hærfører. Han fikk ansvaret for en enhet med hjelpestyrker, og da enheten hans ble forflyttet til Germania, ble han raskt en av Varus' mest betrodde rådgivere. Samtidig som Arminius innynde seg hos Varus, tok han kontakt med de germanske stammene på den andre siden av Rhinen. Han var selv medlem av Cherusker-stammen som bodde i området rundt dagens Hannover, og Varus brukte ham ofte som budbringer til de fiendtlige stammene. Dette ga Arminius en perfekt mulighet til å danne og sementere en allianse mellom de germanske stammene, samtidig som han samlet inn informasjon om romernes hensikter.
Da Tiberius fjernet åtte legioner fra den tyske grensen for å hjelpe til med å slå ned det store illyriske opprøret på Balkan, så Arminius at han hadde en perfekt mulighet til å slå til mot romerne. Som guvernør i Syria hadde Varus opparbeidet seg et rykte for å være brutal, og han hadde korsfestet 2000 jødiske opprørere. Varus gikk utvilsomt samme harde vei i Germania, noe som gjorde det lettere for Arminius å forene de vanligvis krigerske og mistenksomme stammene under sin hemmelige ledelse.
Med stammene på sin side var det siste leddet i Arminius' plan å lokke romerne inn i et slag på et sted han selv hadde valgt. Etter å ha kjempet sammen med romerne mange ganger var Arminius godt klar over at de disiplinerte legionene ville hugge ned bølgene av tyske krigere som et militært treskemaskineri på åpen mark. For å ha noen som helst sjanse til å seire måtte han sørge for at romerne ble tvunget til å kjempe i et terreng som gjorde det så godt som umulig for dem å ta i bruk slagmarkformasjonene sine.
Så da Arminius kom til Varus med rapporter om at Bructeri-stammen i det nordvestlige Germania hadde gjort opprør, hadde han i tankene nøyaktig hvor han ville føre romerne til kamp. Varus hadde så stor tiltro til sin latiniserte hjelpekommandør at han ignorerte advarselen fra en annen tysk høvding,

Segestes, at han ble ført i en felle. Varus avfeide advarselen som sure miner fra Segestes' side, som ikke likte Arminius' forhold til datteren Thusnelda, og dro inn i Germania for å nedkjempe Bructeriene, langs den ruten Arminius hadde foreslått.
Varus var en erfaren guvernør, men hadde mindre erfaring med militær ledelse. For å sikre at oppdraget hans skulle lykkes, tok han med seg alle de tre legionene under sin kommando; XVII, XVIII og XIX, rundt 20 000 legionærer, hjelpesoldater og tilhørende leirfølge.
Det var tidlig i september, men været var forferdelig, med kraftig regn som gjennomvåte den marsjerende hæren og forvandlet jorden under føttene deres til en hengemyr. Ved slutten av den første dagsmarsjen ba Arminius Varus om tillatelse til å kalle inn tyske allierte til å slutte seg til ekspedisjonen. Arminius hadde omhyggelig innbilt Varus at mange av de tyske stammene var villige til å kjempe på romernes side. Varus, som ikke var i tvil om Arminius' lojalitet, ga ham tillatelse, og tyskeren red av gårde med sine menn. Selv om han ikke visste det ennå, hadde Varus beseglet sin egen skjebne og skjebnen til de mennene han ledet dypt inn i den tette tyske skogen.
Som vanlig slo de romerske styrkene leir for å tilbringe natten der. Uten at de visste det, var Arminius og hans menn opptatt med å forberede fellen de skulle gå i dagen etter.
Neste dag gikk romerne en smal vei gjennom tett skog, med en høyde på den ene flanken og en myr på den andre. Legionene hadde ikke noe annet valg enn å spre seg langs stien, slik at kolonnen trasket gjennom skogen. Romernes linje strakte seg minst 13-14 kilometer gjennom trærne. Uten at Varus visste det, hadde Arminius bygget befestninger langs åsen som romerne marsjerte langs. På hans signal gikk tyskerne til angrep.
Legionene var spredt utover, bakken var våt og gjørmete, og Arminius prøvde seg frem på ulike steder langs kolonnen i løpet av dagen, og Varus klarte ikke å samle styrkene sine i noen form for kampformasjon. Lokale kamper fortsatte gjennom hele dagen. Hver gang en gruppe legionærer forsøkte å sette i gang et motangrep, trakk tyskerne seg tilbake bak befestningene sine.
Først da natten falt på, ble det slutt på blodbadet. De overlevende legionærene slo nattleir bak festningsverkene, mens tyskerne trakk seg tilbake og ventet på morgengry. Varus visste at deres eneste redning var å komme seg tilbake til romersk territorium, og beordret et utbrudd neste morgen. De overlevende legionærene klarte å slå seg gjennom den tyske blokaden, men på bekostning av ytterligere tap. Mens tyskerne fortsatte å trakassere dem, marsjerte romerne videre, og de forsøkte til og med en nattmarsj i forsøket på å unnslippe fellen som Arminius hadde lagt ut. Men tapene økte, og på den siste dagen gikk de inn i den siste drapssonen som Arminius hadde forberedt for dem.
I skyggen av Kalkriese Hill, med en ufremkommelig myr som hindret dem i å flykte til flanken, fant romerne en skyttergrav på tvers av marsjlinjen og en jordvoll som flankerte dem, og hvorfra tyskerne fortsatte å slynge raketter og spyd. Romerne gjorde et desperat forsøk på å storme jordverkene, men ble presset tilbake. Numonius Vala, kavaleriets øverstkommanderende, forsøkte å flykte med sine overlevende kavalerister, men han ble forfulgt og drept.
Da innså Varus at alt håp var ute. I stedet for å risikere å bli tatt til fange begikk han selvmord. Mange andre offiserer gjorde det samme. De overlevende legionærene ble forlatt av sine sjefer og kjempet videre, men uten ledelse ble de omringet og tatt til fange. Av de 20 000 mennene som Varus tok med seg inn i skogen, var det bare en håndfull som unnslapp. Resten ble drept, enten under slaget eller ofret til stammeguddommen etterpå.
Da nyheten om katastrofen nådde Augustus i Roma, ble han så opprørt at han slo hodet mot en vegg og ropte: "Quintili Vare, legiones redde!" (Quintilius Varus, gi meg legionene mine tilbake!).
Det var en betydningsfull seier. Imperiet som ikke hadde noen grenser, sto nå overfor en grense for sin rekkevidde som var tegnet i soldatenes blod: Rhinen skulle utgjøre grensen for resten av dets eksistens. Mannen bak denne fantastiske seieren, Arminius, skulle senere gifte seg med Thusnelda mot hennes fars vilje. De fikk sønnen Thumelicus, som skulle vokse opp i romernes fangenskap etter at han og moren senere ble tatt til fange. Arminius var fortvilet over tapet av kone og barn, og giftet seg aldri igjen, og i år 21 e.Kr. ble han myrdet av politiske rivaler.
Den nøyaktige plasseringen av slaget forble omstridt i århundrer helt til 1987, da major Tony Clunn, som var stasjonert i Osnabrück med Royal Tank Regiment, bestemte seg for å lete med metalldetektoren sin. Clunn var amatørarkeolog, og gjennom sin militære utdannelse var han godt kjent med sannsynlige marsjlinjer, og satte seg for å undersøke området under Kalkriese Hill. Snart begynte metalldetektoren hans å peke. Da major Clunn gravde under jorden, fant han en romersk denar med Augustus' portrett. Han fant raskt flere mynter, alle fra Augustus' regjeringstid. Clunn markerte nøyaktig hvor han hadde gjort funnene. Det var bare én sannsynlig grunn til at så mange romerske mynter fra augusteisk tid lå spredt rundt i Kalkrieses skråninger. Snart fulgte profesjonelle arkeologer etter og foretok systematiske undersøkelser som avslørte stridsrester langs en 24 kilometer lang korridor fra øst til vest.
Blant de arkeologiske funnene var spor etter muren som Arminius hadde bygget for å holde de romerske legionene i sjakk. Det ble funnet mye vrakgods foran muren, men nesten ingenting bak den. Romerne hadde forsøkt å bryte gjennom, men ble drevet tilbake, og sporene etter den dødsdømte ekspedisjonen hadde ligget i bakken i to årtusener, helt til Clunn fikk dem opp til overflaten og gjorde det mulig for historikerne å følge forløpet til et av historiens viktigste slag gjennom landskapet der det fant sted.

"Da Tiberius fjernet åtte legioner fra den tyske grensen for å hjelpe til med å slå ned det store illyriske opprøret på Balkan, så Arminius at han hadde en perfekt anledning til å slå til mot romerne."

NEDERST En reproduksjon av forsvarsmuren som Arminius hadde bygget for å beskytte mennene sine og for å hindre romerne i å flykte opp på høyden

NEDERST NED Noen av de romerske myntene som gjorde det mulig for arkeologene å kartlegge forløpet av det antikke slaget
NEDERST TIL HØYRE Et ganske fantasifullt portrett av Arminius: I virkeligheten har den virkelige mannen rømt ut i det ukjente, til og med det opprinnelige navnet hans har gått tapt
NEDERST TIL VENSTRE En konservator arbeider på en romersk rustning som ble funnet under utgravningene rundt Kalkriese Hill

Mata Hari

spion eller syndebukk?

Oppdag kjærligheten, løgnene og det tragiske livet til den tiltalte eksotiske danserinnen som møtte eksekusjonspelotongen

Ord	Gavin Mortimer

Allerede da Mata Hari våknet i fengselscellen i Paris, trakk hun i strømpene, de høyhælte tøflene og den lange, svarte fløyelskappen og erklærte: "Jeg er klar." Hun gjorde en slående figur, en kvinne som beveget seg med den kjølige selvsikkerheten til en som var vant til beundrende blikk. For en forbipasserende kunne hun ha vært på vei til nok en forestilling, men dette skulle bli hennes siste. Flankert av en offiser, advokaten hennes og to nonner ble hun eskortert til eksekusjonspelotongen.
Klokken var ikke helt seks om morgenen da bilen stanset, og Mata steg ut og trakk frakken godt til seg for å holde den kjølige høstluften ute. Hun kastet et blikk på de 13 soldatene med det et øyenvitne beskrev som "forakt", og gikk rolig mot en stor trepæl foran en jordhaug som skulle danne bakteppe for eventuelle kuler på avveie. Da hun ble tilbudt det sedvanlige bindet for øynene, spurte hun: "Må jeg ha det på?"
"Hvis madame ikke foretrekker det, spiller det ingen rolle", svarte offiseren.
Mata nektet også å ta imot snoren som skulle binde hendene hennes til pælen. Med hevet hode vendte hun seg mot sine bødler da en mannsstemme brøt morgenstillheten. I neste øyeblikk hevet soldatene geværene sine, og hver og en stirret ned i løpet på kvinnens bryst noen meter unna. Offiseren sto ved siden av dem, rett i deres synsvinkel, med sverdet svevende i luften.
Førtien år tidligere hadde Margaretha "Gretha" Geertruida Zelle blitt født i en velstående familie i Nederland, som eneste datter av fire barn. Hun vokste opp med selvtillit og selvtillit, og lærte mye av å observere sine brødre og sin fremgangsrike far. Men ikke lenge etter at Gretha var blitt tenåring, brøt idyllen sammen da faren gikk konkurs på grunn av spekulasjoner i oljeaksjer. Han forlot familien, og kort tid etter døde kona hans, og Gretha ble sendt til fjerne slektninger. Tiåret som fulgte, var preget av fortvilelse. Kanskje på jakt etter en surrogatfar giftet hun seg med en dobbelt så gammel mann, en drikkfeldig og voldelig offiser i den ostindiske hæren, og fødte ham to barn. Familien seilte til Nederlandsk Ostindia, der de bodde i militærgarnisoner, men det antas at mannen var så mislikt av lokalbefolkningen at en tjenestepike forgiftet barna. Gutten døde, og jenta ble alvorlig skadet.

Gretha ble skilt fra mannen sin i 1902, men han nektet å betale underholdsbidrag til ekskona. Da hun ikke kunne brødfø sin lille datter, hadde hun ikke noe annet valg enn å sende barnet til faren i Nederland. Gretha var ikke villig til å gi opp håpet og flyttet til Paris for å prøve å tjene nok penger til å ta datteren tilbake, men det var få jobber for unge kvinner i den franske hovedstaden. En stund klarte Gretha seg med å gi pianotimer og undervise i tysk, men snart ble hun nødt til å ta "mindre respektable" jobber, først som nakenmodell for kunstnere og deretter som eksotisk danser. "Tro ikke at jeg har et dårlig hjerte", skrev hun til en bekjent. "Jeg har bare gjort det av fattigdom." Det tok imidlertid ikke lang tid før hun innså at hun hadde talent for dans. Hun hadde også utseende, fysikk og ynde, for ikke å snakke om oppfinnsomhet. Hun utga seg for å være en eksotisk danserinne av indisk opprinnelse, og utnyttet sin olivenfargede hudfarge og årene hun hadde tilbrakt i Nederlandsk Ostindia. For å fullføre makeoveren tok Gretha kunstnernavnet Mata Hari, et indonesisk uttrykk som betyr morgengryets øye.
Snart danset hun i Paris, Berlin og Wien, og fotografiet av henne ble gjengitt i aviser over hele verden. I et intervju med New York Daily Tribune i 1905 fortalte hun den ene løgnen etter den andre, og fortalte avisen at hun var født i India av en javanesisk mor og hadde giftet seg med en skotsk baronet i en alder av 15 år. Mata fortalte sannheten da hun beskrev ekteskapet som ulykkelig, men pyntet på det da hun ble spurt om kunsten sin: "Jeg kan danse Indias hellige danser", sa hun, "som jeg lærte av min mor, som tilhørte den dominerende kasten i det hinduistiske [sic] samfunnet."
Avisen beskrev Mata som "overmåte muskuløs ... smidig og adræt", og ga sine lesere en beskrivelse av opptrinnet hennes: "Dansen begynner i langsomme rytmer og blir etter hvert svært lidenskapelig. Kostymet er rent indisk og avslører huden, som er overdådig utsmykket med juveler og slanke gullkjeder. Føttene er nakne, og i sine improvisasjoner ... arbeider hun seg ofte opp til et nivå av opphisselse og vanvidd."
Et tiår etter denne heseblesende beskrivelsen var hennes karriere over. Det originale ved hennes opptreden hadde for lengst bleknet, og suksessen hadde avfødt en rekke imitatorer som, selv om de manglet Matas karisma, likevel klarte å fange dansens tiltrekningskraft. Likevel hadde hun hatt en god periode med opptredener for privatpublikum i europeiske byer, og hun hadde møtt rike og innflytelsesrike menn. Da krigen brøt ut i 1914 og hun fylte 38 år, hadde hun rukket å forvandle seg fra danserinne til kurtisane.
Hun var heldig som kunne benytte seg av landets nøytralitet til å reise fritt rundt i Europa, og det sies at hun benyttet anledningen til å besøke sine mange elskere. En slik posisjon gjorde henne til et attraktivt tilbud for både tysk og fransk etterretningstjeneste. Den første henvendelsen kom sommeren 1916 fra kaptein Georges Ladoux fra Frankrikes Deuxième Bureau, som Mata beskrev som "høy og tykk". Han tilbød henne 1 million franc i bytte mot informasjon om kronprins Wilhelm, sønnen til den tyske keiseren og en mann hun hadde danset for før krigen.
Penger var ikke det eneste som fikk Mata til å takke ja til tilbudet; hennes yndlingskjæreste, en russisk jagerpilot ved navn Vadim Maslov, var nylig blitt skutt ned og

"Hun giftet seg med en dobbelt så gammel mann, en hardt drikkende offiser."

OVER Mata Haris vågale opptreden forarget og henrykket det høflige europeiske samfunnet i like stor grad

OVER Margaretha, 21 år, (forreste rad helt til venstre) om bord på skipet til Nederlandsk Ostindia i 1897, med sin nye ektemann bak seg

VENSTRE Grethas oppfinnelse av Mata Hari lokket noen av de rikeste og mektigste menneskene i Europa

Fødselen av MI5

Storbritannias sikkerhetstjeneste beseglet Mata Haris skjebne

Storbritannias første etterretningstjeneste ble etablert i 1909, men etter utbruddet av første verdenskrig ble den splittet opp i Directorate of Military Intelligence, Section 5 (MI5) og Military Intelligence, Section 6 (MI6). Sjefen for MI5 var kaptein Vernon Kell, og han og hans team av agenter forfulgte de mange tyske spionene som opererte i Storbritannia. Til sammen fanget de 65 av de 120 agentene som Tyskland hadde sendt til Storbritannia, og lite viktig etterretning ble sendt tilbake til Berlin. MI5s kontraspionasjearbeid under første verdenskrig var så omfattende at staben økte til over 800 agenter, hvorav flere var kvinner. MI5s mistanker mot Mata Hari førte til at hun senere ble arrestert i Frankrike, og i Storbritannia var det få som hadde særlig sympati for henne. Tyskland hadde skutt en britisk sykepleier i 1915, Edith Cavell, for forræderi, så Mata Haris død gjorde opp for seg i britiske øyne.

OVERE ble den britiske sykepleieren Edith Cavell henrettet for forræderi av tyskerne i oktober 1915, til stor forargelse verden over

Spionasje gjennom tidene

HØYRE John Thurloe, kjent som Oliver Cromwells spionmester, etablerte et landsomfattende nettverk av spioner på 1650-tallet

Spionasje har vært et militært våpen i minst 1000 år. Det sies at kong Harold benyttet seg av spioner under sin kortvarige regjeringstid som konge av England, men det var først 600 år senere at etterretningstjenesten ble en organisert del av monarkens hær. Mannen bak var John Thurloe, som var Oliver Cromwells spionmester i årene etter at kong Karl I og hans styrker hadde lidd nederlag i den engelske borgerkrigen. Thurloe plantet spioner på de mest usannsynlige steder, deriblant det matematiske geniet John Wallis, som ble verdens første kodeknekker og dechiffrerte meldinger som ble sendt mellom rojalistiske dissidenter.
Mens noen spioner satset på hjerne, brukte andre overmot eller skjønnhet. Under den amerikanske borgerkrigen spionerte Rose O'Neal Greenhow for opprørerne i Konføderasjonen, der hun brukte sjarmen og det vakre utseendet sitt til å få informasjon fra unionsoffiserer. På den andre siden jobbet waliseren Pryce Lewis, som kledde seg ut som en engelsk adelsmann og reiste rundt i opprørsstatene i en luksuriøs vogn, der han over et glass portvin lurte konføderasjonens offiserer til å gi informasjon til den sympatiske briten. En av Lewis' medspioner var engelskmannen Daniel Webster, som ble tatt av opprørerne i 1862 og hengt. Henrettelse har vært skjebnen til mange spioner som har blitt tatt bak fiendens linjer, selv om Haag-reglementet fra 1907 slår fast at "en spion tatt på fersk gjerning ikke skal straffes uten forutgående rettssak"
Av de 31 tyske agentene som ble stilt for retten i Storbritannia under første verdenskrig, ble 12 henrettet, og alle unntatt én av de uheldige spionene ble skutt i Tower of London. I takt med de teknologiske fremskrittene på 1900-tallet ble spionasjen stadig mer sofistikert, men straffene forble de samme - da den sovjetiske generalen Dmitrij Poljakov ble tatt for å spionere for USA i 1988, ble han henrettet.

"Britene ga uttrykk for sine mistanker om at danserinnen kanskje ikke var alt hun ga seg ut for å være"

var på et fransk militærsykehus. Spioner for oss, sa kaptein Ladoux, så skal vi ordne adgang til Maslov. I løpet av noen uker var Mata i Madrid, i selskap med den tyske militærattacheen, major Arnold Kalle, og ba om en privat audiens hos kronprinsen. Det var på denne tiden at mistanken om hvor hennes lojalitet egentlig lå, begynte å melde seg.
Den britiske etterretningstjenesten, det nyopprettede MI5, hadde først blitt oppmerksom på henne i november 1915, da skipet hennes fra Nederland la til kai i Tilbury i Essex. Hun ble ransaket og avhørt, og selv om myndighetene ikke fant noe belastende, ble det sendt et brev til MI5 der det sto "Hun anses av politiet og militæret for å være under mistanke, og hennes videre bevegelser bør overvåkes." Da Mata kom tilbake til England året etter, ble hun avhørt i tre dager av MI5, og selv om hun sa at hun var lønnet av den franske etterretningstjenesten, førte hennes "selvmotsigende uttalelser" til at britene satte henne på en båt til Spania med beskjed om at "dersom hun skulle komme tilbake til Storbritannia igjen, ville hun bli arrestert"
Mens britene formidlet sine mistanker til sine franske kolleger om at danserinnen kanskje ikke var alt hun ga seg ut for å være, ankom hun Madrid og gikk rett til den tyske ambassaden. Tyskerne var nå også i tvil, og en felle ble lagt for henne. Den klappet da hun ga noen falske opplysninger om ubåter, som major Kalle hadde gitt henne, videre til kaptein Ladoux. Da Kalle fikk vite om Matas bedrageri, sendte han en melding til Berlin om at spionen deres, med kodenavnet H-21, var en dobbeltagent. Den kodede meldingen ble snappet opp av en fransk lyttestasjon i Eiffeltårnet og deretter dekodet av britiske kryptografer i rom 40 i Admiralty Arch. En annen melding avslørte navn og adresse til H-21s stuepike - som tilfeldigvis også var Matas stuepike.
Hun ble arrestert på hotellet sitt på Champs Elysées i Paris 13. februar 1917, og etter fem måneder i det dystre Saint-Lazare-fengselet ble hun stilt for retten, tiltalt for spionasje for Tyskland. Bevisene mot henne var svake. Hun innrømmet å ha tatt imot penger fra tyskerne, men nektet for at hun hadde røpet hemmeligstemplet informasjon, og latterliggjorde antydninger om at hun indirekte var ansvarlig for 50 000 franske soldaters død. Når det gjaldt ampullen med usynlig blekk som kaptein Ladoux hevdet hadde blitt funnet på hotellrommet hennes, sa Mata at det ikke var noe slikt, og at det faktisk var en del av sminken hennes.
Den britiske og amerikanske pressen sluttet seg til farsen og hevdet at den tiltalte kvinnen faktisk var en av krigens farligste spioner. Ifølge New York Worldhadde hun "tilbrakt en tid i en engelsk by der de første 'tanksene' ble laget", og deretter hadde hun gitt tyskerne avgjørende informasjon om hvordan de var konstruert, "noe som førte til at fienden satte i gang arbeidet med å lage en spesiell gass for å bekjempe deres operasjoner". Dette var nonsens.
I virkeligheten hadde Mata kanskje gitt uvesentlig sladder om livet i Frankrike videre til tyskerne, men hun var ikke skyldig i noe mer enn det. MI5 beskrev henne i sin rapport som en "demi-mondaine", en skjøge, og i et telegram til major Anson fra MI5 skrev et medlem av den britiske misjonen i Paris: "Kaptein Ladoux, som hadde saken, forteller meg at de ikke fant noe belastende blant hennes eiendeler, og ingenting som tydet på at hun på noen måte hadde hatt forbindelse med spionasje i England. Under avhøret røpet hun ingenting." Men etter en rettssak som bare varte i to dager, ble danseren funnet skyldig og dømt til døden. "C'est impossible!" skal hun ha ropt da hun ble informert om dommen.
Det Mata ikke visste, var at Frankrike trengte et offer. Krigen gikk dårlig, og en storoffensiv ved Aisne i april hadde slått feil, noe som hadde ført til omfattende mytterier blant soldatene. Det ville være et ytterligere slag mot nasjonens moral hvis den beryktede spionen Mata Hari ble funnet "ikke skyldig". Hun måtte dø, om ikke annet for den franske propagandaens og stolthetens skyld.
Den britiske journalisten Henry Wales var en av de få journalistene som var til stede under henrettelsen av Mata Hari 15. oktober 1917. Han kunne ikke annet enn å beundre hennes ro der hun sto ved bålet og ventet på døden.
"Hun døde ikke slik skuespillere og filmstjerner vil ha oss til å tro at folk dør når de blir skutt", skrev han. "Hun kastet ikke hendene i været, og hun stupte ikke rett frem eller rett tilbake. I stedet så det ut til at hun kollapset. Sakte og ubevegelig sank hun ned på knærne, alltid med hodet hevet, og uten den minste forandring i ansiktsuttrykket."
Margaretha Geertruida Zelles liv var over. Forlatt av sin far, mishandlet av sin mann og utnyttet av tre etterretningstjenester, gikk hun i døden med verdighet og mot. Kvinnen som hadde spilt så mange roller opp gjennom årene, sparte sin største opptreden til sist.

OVER Saint-Lazare-fengselet i Paris, der Mata Hari satt fengslet mellom arrestasjonen og rettssaken

OVER Nivelle-offensiven i april 1917 for å bryte gjennom det tyske forsvaret på vestfronten endte med fransk nederlag

NEDERST En unøyaktig fremstilling av henrettelsen av Mata Hari fra en film fra 1920

Mata Hari: Spion eller syndebukk?

Triksene i faget

Første verdenskrig var en av de første konfliktene der teknologi ble brukt til å spionere på fienden, og begge sider fant på noen geniale knep for å overliste motstanderen

Fugleperspektiv
En tysk lege oppfant "duekameraet" i 1908, og utviklet en sele og en brystplate for å feste kameraet til duen. Under første verdenskrig fløy duer over de britiske linjene, og kameraet tok bilder ved hjelp av et pneumatisk system med tidsforsinkelse.

Triksing med trær
Observasjonsposttrær ble brukt av Tyskland og Storbritannia på vestfronten for å spionere på hverandre. De hule trestubbene var bygget av jern og lerret og hadde plass til en mann som skulle observere fiendens aktivitet om dagen og rapportere tilbake om natten.

OVERDet siste bildet som ble tatt av Mata Hari før hun ble henrettet ved henrettelse i 1917

Rom 40
Room 40 var navnet på det britiske kodeknekkerteamet som holdt til i Admiralty Old Building, og som ved hjelp av en erobret tysk kodebok klarte å dekryptere rundt 15 000 av fiendens hemmelige meldinger under første verdenskrig.

Telefonavlytting
Tyskland hadde en enhet med "telefontropper" på vestfronten under første verdenskrig som avlyttet britiske telefonsamtaler ved å registrere de elektriske signalene mens de gikk gjennom bakken og forsterke dem på kraftige avlyttingsapparater.

Forsvinnende handling
Hemmelige agenter fra begge sider brukte usynlig blekk under første verdenskrig for å formidle beskjeder. Tyske spioner laget blekket sitt ved hjelp av aspirinpulver blandet med rent vann, mens en annen pålitelig oppskrift var sitronsaft og kalium, som avslørte budskapet når det ble varmet opp.

© Alamy, Getty Images, TopFoto

marionetten til den
oppgående sol

Fra nasjonalisthelt til tjener for den japanske okkupasjonsmakten - Wang Jingweis forsøk på å spille på begge sider pådro seg sine kinesiske landsmenns vrede

OrdEdoardo Albert

nedenforWang Jingwei var en kjent taler og en dyktig poet; han var innblandet i et attentat mot Qing-tronarvingen, men hans mot under rettssaken førte til at henrettelsesdommen ble omgjort til livsvarig fengsel

On 7. juli 1937 invaderte Japan Kina. Den andre kinesisk-japanske krigen var den lengste fasen av andre verdenskrig, som varte frem til Japans kapitulasjon 2. september 1945, og det var en usedvanlig brutal konflikt, selv i forhold til konfliktens blodige standard. Et sted mellom 15 og 22 millioner mennesker døde under blodsutgytelsene. Men selv midt i all denne brutaliteten var det én hendelse som skilte seg ut: Voldtekten av Nanjing. Etter at den keiserlige japanske hæren hadde inntatt byen, gjennomførte japanske soldater en draps- og voldtektskampanje som førte til at hundretusener av kvinner døde og titusener av kvinner ble brutalt mishandlet.
Det kom derfor som et forferdelig sjokk på kineserne - som fortsatte å kjempe mot den japanske invasjonen - da en av Kinas store helter - en leder for nasjonalistbevegelsen som hadde styrtet det gamle Qing-dynastiet - tre år senere kunngjorde at han skulle bli leder for en ny regjering som skulle ha oppsyn med de japanskkontrollerte delene av Kina, inkludert Nanjing.
Denne helten var Wang Jingwei (4. mai 1883 - 10. november 1944). Han hadde vært en nær kamerat av nasjonalisthelten Sun Yat-sen, som ledet revolusjonen som styrtet Qing-dynastiet i 1911, satte en stopper for 3000 års keiserlig kinesisk historie og førte Kina inn i den moderne verden. Etter Sun Yat-sens død ble Wang Jingwei en av de to hovedlederne i Kuomintang, nasjonalistpartiet som Sun Yat-sen hadde grunnlagt sammen med sin store rival, Chiang Kai-shek. Rivaliteten dem imellom tok tilsynelatende slutt i 1932, da Wang ble president i Kuomintang, mens Chiang beholdt kontrollen over hæren.
Wang var tilhenger av et panasiatisk ideal, troen på at de asiatiske landene måtte stå sammen for å stå imot vestlig imperialisme. Denne troen ble imidlertid satt på en hard prøve da han i løpet av 1930-årene begynte å innse at den største umiddelbare trusselen mot Kina kom fra Japan. Mens Chiang var fast bestemt på å gjøre motstand mot japanerne, mente Wang at det var bedre å inngå en avtale med japanerne, siden han ikke trodde kineserne hadde militær styrke til å stå imot den japanske aggresjonen. Chang var imidlertid fast bestemt på å gjøre motstand.
Til tross for de tapene kineserne led under den japanske invasjonen, trakk Chiang seg tilbake med hæren sin, fast bestemt på å fortsette kampen. Wang var ikke villig til å støtte sin Kuomintang-kollega i denne strategien, og 18. desember 1938 forlot Wang og hans nærmeste medarbeidere det som var igjen av Kina og fløy til Hanoi i Vietnam for å finne en annen vei til fred. Det viste seg at veien til fred gikk gjennom å forråde sitt eget folk.
Fra Hanoi oppfordret Wang til fredsforhandlinger med Japan, og i mai 1939 fløy han i all hemmelighet til Japan for å innlede samtaler med den keiserlige regjeringen. Fra Japan dro han til Shanghai, som var okkupert av japanerne, og undertegnet en hemmelig pakt med okkupasjonsmakten.
Den 30. mars 1940 ble Wang leder for den reorganiserte nasjonale regjeringen i Kina. Denne "nasjonale" regjeringen kontrollerte tilfeldigvis de delene av Kina som var under japansk okkupasjon - så det er ikke vanskelig å forstå hvorfor Wangs regime raskt ble stemplet som kollaboratørregime, på samme måte som det som ble ledet av marskalk Pétain i Vichy i Frankrike. De eneste regjeringene som anerkjente regimet hans, var de som hadde undertegnet Antikominternpakten: Tyskland, Japan, Italia, Ungarn, Mandsjukuo og Spania.
For å støtte sin regjering grunnla Wang også en ny utgave av Kuomintang, men planene hans ble svekket da en av hans viktigste Kuomintang-støttespillere hoppet av til Chiangs versjon av Kuomintang, og tok med seg teksten til traktaten Wang hadde undertegnet med japanerne.
Kuomintang-pressa stemplet umiddelbart Wang som forræder og begynte å skjelle ham ut. Wang forsøkte på sin side å oppnå større autonomi fra japanerne, men han lyktes først da krigen i Stillehavet vendte seg mot dem i 1943, og den keiserlige regjeringen måtte frigjøre menn for å stanse amerikanernes fremrykning. Dette økte handlingsrommet kom imidlertid for sent til at Wangs regjering kunne gjøre noe særlig for å etablere seg etter hvert som japanernes grep om Kina ble svekket.
I løpet av de fire årene han hadde ansvaret for deler av Kina, holdt Wang fast ved tre prinsipper: Panasiatisme (hans regjering fremstilte krigen som en kamp mellom Kina og Japan mot angloamerikansk imperialisme), antikommunisme og en voldsom fiendtlighet mot Chiang Kai-sheks regime. Men japanerne hadde lite til overs for hans panasiatiske synspunkter, de kinesiske kommunistene ventet på sin tid, og Chiang Kai-shek kunne se at krigslykken var i ferd med å snu mot japanerne. Alt han trengte å gjøre var å vente.
Han trengte ikke å vente lenge. I 1939, mens han var i Hanoi, hadde Kuomintangs snikmordere forsøkt å drepe Wang. Selv om han hadde overlevd angrepet, førte komplikasjoner til at han ble syk tidlig i 1944. Han fløy til Japan i mars for å få behandling, og ble værende der til 10. november 1944. Liket hans ble fraktet tilbake til Kina og begravet i nærheten av mausoleet til Sun Yat-sen. Men han skulle ikke få hvile i fred. Etter Japans nederlag i krigen tok Chiang Kai-sheks styrker kontroll over Shanghai igjen. De fjernet Wangs lik fra graven og brente det før de ødela selve graven. Senere ble det reist en paviljong på stedet, der Wang står oppført som en forræder.
Den dag i dag husker de fleste kinesere Wang Jingwei som en forræder, selv om noen av dem som gjennomlevde den japanske okkupasjonens redsler, hevdet at regimet hans reduserte lidelsene deres. Men slike små revisjoner har gjort lite for å endre hans rykte.

ØVERSTWang Jingwei utbringer en skål med Heinrich Stahmer, Nazi-Tysklands ambassadør i Kina, 1942
VENSTREI en krig som er bemerkelsesverdig for sin brutalitet, skiller den keiserlige japanske hærens handlinger etter erobringen av Nanjing seg ut som spesielt fordervelige

© Getty Images, Wikimedia Commons

Cambridge

Intervju av Callum McKelvie

1950

CAMBRIDGE SPIONRING
AVSLUTTET

En sovjetisk spionring rekruttert ved Cambridge University har blitt avslørt etter at et av medlemmene mistet hemmelige dokumenter da de forlot en pub

Eksklusivt
Intervju med

Hvem var Cambridge Five?
Cambridge Five var fem studenter som ble rekruttert i Cambridge på 1930-tallet. De regnes vanligvis som Kim Philby, Donald Maclean, Guy Burgess, Anthony Blunt og John Cairncross, men dette er en litt misvisende betegnelse, for det var mange andre studenter som ble rekruttert av russerne ved Cambridge og andre universiteter på 1930-tallet. Russerne kalte gruppen Magnificent Five fordi de alle kjente hverandre og hadde tette bånd. Guy Burgess hadde for eksempel affærer med både Donald Maclean og Anthony Blunt på Cambridge, litt som Bloomsbury-settet, og jeg tror det er derfor alle er så interessert i dem. Det var en slags romantisk eller seksuell forbindelse i tillegg til en mer offentlig.
Hvilken informasjon ga de videre?
De delte enorme mengder informasjon, for de hadde alle

Bildekilde: Nina Hollington

ANDREW LOWNIE

Lownie, som selv er utdannet ved Cambridge, grunnla sitt eget litterære agentur i 1988 og er forfatter av en rekke titler, blant annet Stalins engelskmann: Guy Burgess' liv, The Mountbattens: Their Lives and Lovesog The Traitor Kingen biografi om Edward VIII.

John Cairncross, avbildet i 1990

Bildekilde: Getty

Skandale da Blunt
signerer sovjetisk filmavtale

Sovjetiske filmprodusenter har signert en kontrakt på 25 filmer med kunsthistorikeren og spionen Anthony Blunt. Serien skal følge Anthonys eventyr i kampen mot en rekke superskurker som er ute etter verdensherredømme. Serien vil også inneholde høyoktanjaktsekvenser i rimelige, statssponsede biler, glamouren i mangelen på forbruksvarer og spenningen når Anthony snakker om antikvarisk kunst.

spionringen i cambridge

Anthony Blunt

Donald Maclean

Guy Burgess

Kim Philby

5x © Getty Images

svært viktige roller. Burgess arbeidet for BBC og formidlet foredragsholdere som var sympatisk innstilt til Sovjetunionen, som Anthony Blunt. Senere, i Fjernøsten-avdelingen, var han med på å forme den britiske politikken for å anerkjenne Røde Kina. Deretter jobbet han som privatsekretær for viseutenriksministeren, hvor han i utgangspunktet så alt, ikke minst sensitive etterretningsdokumenter. Han tok med seg ting til russerne, som fotokopierte dem, og Burgess leverte dem tilbake neste morgen. Vi vet at Burgess fra 1941 til 1945 overleverte 4604 dokumenter til russerne. Resultatet var at russerne under firemaktskonferansene og gjenoppbyggingen av Europa etter krigen ofte kjente den britiske posisjonen før de britiske forhandlerne kjente den selv. Dette var avgjørende for ting som luftbroen til Berlin.
Det er ikke bare dokumenter heller. Burgess lånte ut leiligheten sin til oppdrag, særlig til kolleger som tilsynelatende var gift og hadde barn, men som var homoseksuelle. Han ga denne informasjonen til russerne, som kunne bruke den til å utpresse dem.
Så var det Maclean, som var involvert i planlegging av atomenergi. I en skadevurdering for den amerikanske generalstaben i oktober 1955 het det at planleggingen av atomenergi og USAs og Storbritannias etterkrigspolitikk i Europa var fullstendig kompromittert. Man mente at alt som passerte spionenes skrivebord fra de ble aktive i 1935 til de ble tatt i 1951, var kompromittert.
Dette materialet var så viktig at folk som Stalin, særlig under krigen, trodde at Cambridge Five var trippelagenter. Cairncross var i Bletchley, så han visste alt om Enigma, og han kunne fortelle russerne om det. Blunt var en svært høytstående tjenestemann i MI5, og Philby var en karriereoffiser i MI6. Det ironiske er at da amerikanerne oppdaget Maclean, var Philby den første de snakket med om det, så han var i stand til å tipse Maclean.
Hvorfor tok det så lang tid før det fjerde og femte medlemmet ble avslørt?
Vel, de ble faktisk alle mistenkt i 1951. Hvis du ser på etterforskningen (og papirene finnes nå i Riksarkivet), ble Philby, Blunt og Cairncross alle avhørt. MI6 var innstilt på å la tvilen komme Philby til gode, og han fikk lov til å jobbe som en slags frilanser frem til han flyktet i 1963, så han hadde sannsynligvis tilgang til hemmelig informasjon frem til da. Blunt var også mistenkt, men det fantes ikke nok bevis før en annen spion sto frem i 1964. Han fikk immunitet frem til 1979, da Thatcher ble tvunget til å navngi ham offentlig. Cairncross, også her ble stort sett alle bevisene funnet i 1951, men han fikk lov til å fortsette en akademisk karriere, først i USA og deretter i Italia, og det var først spionasjeforfattere på 1980-tallet som avslørte hans forræderi.
Som Macmillan sa: "Når jeg skyter en rev, tar jeg den ikke med inn i salongen, men begraver den i hagen." Og det var det de gjorde.
Hvor mye bevis er det for at det fantes andre medlemmer?
Vi har flere bevis. Vi vet at etter at Philby ble rekruttert i Wien, dro han tilbake til Cambridge med en liste på syv personer han skulle rekruttere. Nummer én på listen var Donald Maclean, og nummer sju var Guy Burgess. Det vi ikke vet, er nummer to til seks, om de ble kontaktet og takket nei, eller om de ble rekruttert. Vi vet også at når russerne rekrutterte spioner, nummererte de dem, og vi vet fra filene at det er et stort gap i nummereringen mellom Maclean og Burgess, selv om de ble rekruttert med bare noen ukers mellomrom.
Et annet bevis er de knekte Venona-kodene, som avslørte spioner kalt Professor, Poet og Chauffeur - vi vet bare ikke hvem de er. Til slutt var det mange som ble etterforsket, men som enten delvis tilsto, eller som det ikke fantes bevis mot, og som i bunn og grunn fikk lov til å trekke seg tilbake.
Hvor nær var hvert enkelt medlem å bli tatt til fange? Var det noen spesifikke tilfeller?
Ja, det var det. Burgess likte å møte sin russiske kontrollør på puben, og ved ett tilfelle falt kofferten hans fylt med hemmelige dokumenter opp. En snill politimann, som ikke skjønte hvor sensitive de var, hjalp ham med å legge dem tilbake. En annen gang hadde Burgess og Blunt dokumenter i en koffert og ble stoppet av politiet. Politiet trodde de var innbruddstyver, men da de ikke fant noe verktøy for å bryte seg inn i hus, slapp de unna.
Hvordan kunne gruppen ha blitt straffeforfulgt?
Det interessante er at George Blake ble tiltalt bare noen år senere og sendt i fengsel, så det virket som om det fantes to regler: én for folk som gikk på offentlig skole, og en annen for folk som ikke gjorde det. Den angivelige grunnen var at de ikke hadde bevis nok til å reise sak under Official Secrets Act, og at de da ville avsløre at de hadde brutt sovjetiske koder. Men jeg tror ikke viljen var der. På et tidspunkt var det en diskusjon om at Burgess kunne bli tiltalt hvis han kom tilbake til Storbritannia, men det var bare en bløff, for de ville ikke ha vært i stand til å gjøre det. Det passet regjeringen å ha Burgess, Maclean og Philby i Moskva, og at Blunt og Cairncross fikk immunitet og holdt tett.
Hva var effekten av Cambridge Five på britisk etterretning?
Det var ganske ødeleggende. De visste ikke hva som var kompromittert, om agenter de hadde rekruttert var blitt forrådt, og om informasjonen var sann. Det førte til heksejakt på etterretningsoffiserer. En mann ved navn Guy Liddell ville sannsynligvis ha blitt sjef for MI5, men på grunn av sitt vennskap med Burgess fikk han sparken. Også den offentlige respekten for de statlige institusjonene ble påvirket. Uttrykket "The Establishment" ble skapt i en Spectator der de beskriver hvitboken om Burgess og Macleans avhopp som "Whitewash Paper". Vi føler at vi har mistillit til regjeringen nå, men noe av det tidligste som rokket ved tilliten til statlige institusjoner, var denne skandalen.
Hva ville ha endret seg hvis de hadde blitt tatt tidligere?
Hvis de hadde blitt tatt tidligere, ville mye av det som ble forrådt ikke ha blitt forrådt, inkludert agenter og operasjoner. Det ville ikke ha vært den demoraliseringen, det ville ikke ha vært den mangelen på samarbeid, og etterretningen ville ha fungert langt mer effektivt når det gjaldt å ivareta britiske interesser. Det er umulig å si hvordan ting ville ha vært annerledes. Sovjetunionen hadde et overtak ikke bare i diplomatiske forhandlinger, men også i vurderingen av våre etterretnings- og militære evner.
Hvordan ville de angloamerikanske etterretningsrelasjonene ha endret seg?
Det ville ha vært et større samarbeid, særlig om kjernefysisk etterretning. Det forholdet ble gjenopprettet, og jeg tror det fortsatte i beskjeden grad fordi vi var knyttet til amerikanerne og deres behov, for eksempel for våre baser i utlandet. Men det var mye mistenksomhet, særlig fra FBI, og det var mange revirkriger mellom ulike offentlige etater i USA, så vel som mellom USA og Storbritannia. Det var pinlig og skadelig, men fordi mye av dette fortsatt er hemmelig, vet vi ikke hva som ble delt og ikke delt, og det er vanskelig å gjøre en revisjon fordi det er så mange variabler vi ikke kjenner til.
Ville tilfangetakelsen av dem ha hatt noen videre konsekvenser for den kalde krigen?
Ja, det ville ha hindret dem i å røpe hemmeligheter, ikke minst Burgess i Fjernøsten-avdelingen, som var sterkt involvert i Koreakrigen. Amerikanske liv kunne ha blitt reddet, og utfallet kunne ha blitt et annet. Hvis de ikke hadde blitt tatt da de ble tatt, kunne Philby og Maclean ha gått til topps og gjort mye mer skade. Philby var utpekt som en fremtidig sjef for MI6, og han ville ikke ha gått av med pensjon før i 1975 - mange år etter at hans forræderi ble oppdaget.

Trinity College, hvor fire av de fem ble rekruttert

Bildekilde: wiki/New Boston Fine and Rare Books

Anthony Blunt tilstår under en TV-sending

Kim Philby under en pressekonferanse der han innrømmet sin skyld

2x © Getty Images

"Vi vet at Burgess fra 1941 til 1945 overleverte 4 604 hemmelige dokumenter til russerne."

Cambridge 50?
Cambridge 50?

Mye tyder på at Cambridge Five-spionringen bare var toppen av isfjellet, og at den sovjetiske penetrasjonen av britisk etterretning var langt dypere. Nyere forskning tyder på at det fantes en annen ring ved Oxford University, i tillegg til forsøk på å rekruttere folk ved LSE, Imperial og Birmingham University. Dette var en del av et sovjetisk komplott for å utvikle muldvarper innenfor en rekke offentlige institusjoner, som senere kunne aktiveres og brukes til langsiktig informasjonsinnhenting. Det var også en rekke personer som ble etterforsket og enten delvis tilsto, eller så var det ikke nok bevis. Blant disse var Michael Straight (en del av den amerikanske ringen), Alister Watson (en person som jobbet i Admiralitetet) og en høytstående embetsmann ved navn Dennis Proctor. "Bare fordi vi vet om dem som er blitt oppdaget, betyr ikke det at det ikke fantes mange andre", sier Lownie.

Sovjet rekrutterte spioner i hjertet av regjeringen

© Getty Images

SØKES: PATRIOTISK HJELP TIL HAGEUNDERSØKELSE

Jobber du i en viktig statlig institusjon? Liker du å plante blomster? Hos Hammer & Sickle Gardening Tools ønsker vi å utvide vår patriotiske merkevare av Excellent Capitalist Equipment ved å stille deg noen få spørsmål. Undersøkelsen vår stiller enkle spørsmål som: Hvor jobber du? Hvem er sjefen din? Hva er krypteringskodene? Hva er din favorittrose? (Rød er best). Hvis du er interessert, møt opp i smuget ved Fleet Street og når du blir bedt om en fyrstikk svarer du: "Nei, men jeg har en lighter."

Ephialtes
av Trachis

Sviket bak legenden om de 300 spartanerne

Ord	Christopher Evans

Ephialtes av Trachis regnes som den mest beryktede forræderen i gresk historie. Navnet hans kan til og med oversettes til "mareritt" på engelsk i dag. Men det er vanskelig å forstå omfanget av Ephialtes' forræderi og hans rolle i slaget ved Thermopylene uten å kjenne til hendelsene og årene som ledet opp til dem.
Under de gresk-persiske krigene mellom 492 fvt. og 449 fvt. var Perserriket det mektigste i verden og et av de største i historien, og det strakte seg helt fra Egypt til India.
På denne tiden besto Hellas av en rekke bystater, hvorav noen lå i Lilleasia, en halvøy som forbinder Europa med Asia. Blant disse bystatene var Athen, Korint og Sparta.
De joniske grekerne, som var under persisk kontroll, gjorde opprør i 499 fvt. på grunn av misnøye med skatter og innblanding fra ulike tyranner som fryktet konsekvenser fra det persiske imperiet. Selv om opprøret raskt ble slått ned, var persernes leder, kong Dareios, rasende på de andre greske bystatene som hadde støttet jonernes sak. Dareios var fast bestemt på å straffe dem, og satte i gang den første persiske invasjonen av Hellas.
Det som skulle ha blitt en enkel seier for perserne, som var i stort mindretall i forhold til den athenske hæren, ble et ydmykende nederlag ved Maratonbukta. Perserne mistet over 6000 soldater mot grekernes 192. De trakk seg raskt tilbake og satte kursen mot Athen, i håp om at overraskelsesmomentet skulle hjelpe dem å vinne terreng i felttoget. Legenden forteller at en ensom budbringer ble sendt til Aten for å advare dem om den overhengende faren. Budbringeren løp hele veien, noe som har gitt navn til maratonløpene som arrangeres i dag.
Kong Dareios var død, men hans arving, Xerxes, overtok mantelen og fortsatte farens felttog mot grekerne. Xerxes var tørst etter hevn, og samlet en enorm hær og flåte og begynte det som skulle bli den andre invasjonen av Hellas. Det gikk langsomt; perserne mistet mange krigsskip i en storm, og våren ble til sensommer før de hadde kommet noen vei.
Selv om de vanligvis var rivaler, la Aten og Sparta, de mektigste bystatene i Hellas, nok en gang uenighetene til side i møte med den innkommende persiske invasjonen. Anført av kong Leonidas av Sparta bestemte den greske hæren, som ble anslått å ha bestått av 7000 mann, seg for å møte fienden ved Thermopylene. Dette var et trangt pass i fjellene der det knapt var plass til en vogn med hjul, så Xerxes' menn ville bli tvunget inn i en flaskehals som ville gi grekerne overtaket. I to dager fungerte dette, og den greske styrken klarte å forsvare posisjonen sin og presse perserne tilbake til tross for at de var 100 ganger flere enn perserne (eller, ifølge noen beretninger, 300 ganger flere enn dem), men dessverre for grekerne skulle en av deres egne ta en beslutning som skulle bli deres undergang.
Selv om mye av Ephialtes' liv har gått tapt for historien (hans opprinnelse kan spores tilbake til Trachis, en by der den greske stammen malierne holdt til), er historien om hans forræderi gjenfortalt av den greske historikeren Herodot i hans verk Historienesom beskriver de gresk-persiske krigene.
Ifølge disse beretningene så Ephialtes muligheten for en belønning fra perserne, og med løfte om store rikdommer fortalte han Xerxes om en lite kjent vei som skar gjennom fjellene. Denne informasjonen gjorde det mulig for den persiske hæren, med Ephialtes i spissen, å omgå grekerne ved Thermopylene og overfalle dem fra den andre siden.
Leonidas, som var i mindretall, beordret størstedelen av den greske hæren til å trekke seg tilbake, og beholdt bare 300 spartanere med seg for å møte perserne, som ifølge alle beretninger slaktet dem ned på kort tid. Leonidas' hode ble kappet av hans døde kropp som en siste fornærmelse.
Etter forræderiet flyktet Ephialtes til Thessalia i frykt for spartanernes etterspill, med en pris på hodet sitt og uten belønning fra perserne. Ti år senere ble han myrdet i en urelatert hendelse, men spartanerne betalte likevel dusør til morderen som en anerkjennelse av hans gjerning.
Selv om hans egentlige motiv forblir ukjent, blir han i filmen 300, Fra 2006 fremstilles Ephialtes som en vanskapt mann som ble oppdratt i eksil av sine foreldre for å unngå å bli drept på grunn av sine misdannelser. Han appellerer til Leonidas om å få lov til å slutte seg til den greske falanksen, men kongen har ikke noe annet valg enn å nekte ham dette fordi Ephialtes er fysisk ute av stand til å holde skjoldet høyt nok, noe som ville vært fatalt for styrken i formasjonen. Ephialtes er opprørt over at han ikke får sjansen til å hjelpe, og forråder landsmennene sine.

RETTPerserne hadde en enorm styrke, men grekerne hadde holdt dem tilbake

HØYREUtsikt over den antikke slagmarken ved Thermopylae slik den ser ut i dag

venstreLeonidas ble forrådt og kjempet i baktroppen for å dekke grekernes tilbaketrekning

Rebel Samurai

Akechi Mitsuhide

I 1500-tallets Japan sjokkerte en berømt samurai det keiserlige hoffet med sitt uventede opprør

Ord	Greg King

Akechi Mitsuhide ble født i 1528 og skal ha vært medlem av den mektige og innflytelsesrike Toki-klanen. Japan befant seg da i Sengoku-perioden, en tid med stridende fraksjoner og voldsomme samuraier som stadig kjempet om innflytelse og makt.
Helt fra barndommen ble han trent i krigføring av Saito Dosan, kjent som "Slangen fra Mino". Mitsuhide mistet nesten livet i 1556 da Dos sønn styrtet faren og forsøkte å eliminere hans allierte. Hans menn ødela Akechi-slottet, Mitsuhides forfedres hjem, og tvang Mitsuhide til å flykte for livet. Etter en periode i eksil gikk han i tjeneste hos Oda Nobunaga i Kyoto. Nobunaga var den mektigste og mest hensynsløse krigsherren, eller daimyo, i Japan, og han forsøkte å føre en politisk enhetskrig i Japan. På den tiden var Japan fanget i en rekke tilsynelatende endeløse klankriger. Nobunaga hadde knust den mektige Takeda-klanen, og han begynte nå et vedvarende angrep på de to gjenværende rivaliserende klanene, Mori og Uesugi. Etter å ha bevist sin styrke i en rekke viktige seire, stolte Nobunaga fullt og helt på Mitsuhide. Fra og med 1570 lanserte Mitsuhide Omi felttoget øst for Kyoto. Etter seieren der ble han belønnet med landområder i Sakamoto, der han senere bygde et slott.
I juni 1582 beordret Nobunaga Mitsuhide til å ta med seg hæren sin og slutte seg til Toyotomi Hideyoshi i en beleiring mot Mori-klanen i Chugoku-regionen. Mitsuhide hadde en hær på rundt 13 000 soldater. Nobunaga planla å slutte seg til Mitsuhide, men før han gjorde det, stoppet han ved Honno-ji-tempelet i Kyoto. Etter å ha sendt de fleste av soldatene sine ut i kamp, satt Nobunaga igjen med bare 150 vakter, sammen med hoffmenn og tjenere. Likevel hadde han kontroll over Kyoto, og han hadde ingen grunn til å frykte for sitt eget liv. Honno-ji hadde befestede murer og var omgitt av en vollgrav, noe som ga et feilaktig inntrykk av at den var trygg mot en beleiring.
Men Mitsuhide, som var klar over at Nobunaga i stor grad var ubeskyttet, bestemte seg for at dette var øyeblikket for å gjøre et statskupp mot sin herre. Hans grunner for å gjøre dette har gått tapt for historien. Det var en dramatisk vending mot samuraienes æreskodeks. Det har vært spekulert i om Mitsuhide hadde sett seg lei på sin underordnede stilling under Nobunaga, som konsekvent behandlet ham dårlig og ydmyket ham foran andre. Kanskje ville han rett og slett ha makt. Men det er også sannsynlig at hevn spilte en rolle. I 1579 beleiret Mitsuhide Yamaki-slottet og lovte slottets herre, Hatano Hideharu, at han ville være trygg hvis han overga seg. Som en garanti ga Mitsuhide til og med Hideharu sin egen mor som midlertidig fange. Men Nobunaga ignorerte denne avtalen. Da Hideharu overga seg, fikk Nobunaga ham drept. Som hevn for dette forræderiet henrettet Hideharus tilhengere Mitsuhides mor.
Mitsuhides soldater var lojale mot Nobunaga, og han avslørte derfor ikke planene sine for andre enn sine mest betrodde offiserer. Da mennene ankom Kyoto, var det en regnfull morgen. På ordre fra sine overordnede beleiret de Honno-ji-tempelet, uvitende om at Nobunaga hadde forskanset seg der inne. En overrasket Nobunaga trodde først at bråket kom fra et gateslagsmål, men da han fikk vite at Mitsuhide var i ferd med å angripe, virket det som om han hadde funnet seg i sin dystre skjebne.
Han grep en bue og et pilkogger, løp mot tempelveggene og begynte å skyte mot angriperne. Da han gikk tom for piler, grep han spydet sitt. Såret i armen flyktet han inn i et indre rom mens flammene begynte å oppsluke bygningen. Nøyaktig hvordan Nobunaga døde er ikke kjent, men det antas at han begikk seppuku (rituell oppspising) for å unngå å bli tatt til fange.
Mitsuhide skrøt av at han var ansvarlig for Nobunagas død. Han oppfordret Oda-klanens vasaller til å anerkjenne ham som shogun. Det keiserlige hoffet, som var sjokkert over Mitsuhides opprør, nektet å støtte ham, og han ble tvunget til å flykte fra Kyoto. En av Nobunagas lojale generaler, Toyotomi Hideyoshi, samlet rundt 20 000 soldater og satte etter Mitsuhide, som hadde flyktet til de nærliggende fjellene ved Settsu. Hans egne menn begynte å svikte ham, og da Hideyoshi innhentet ham sør for Shoryuji-slottet, var det bare en brøkdel av mennene hans som var igjen.
Mitsuhide og troppene hans møtte Hideyoshi i slaget ved Yamazaki, men ble raskt overmannet. Mitsuhide flyktet i håp om å nå Sakamoto-slottets beskyttelse, men han ble drept av en bonde som var på jakt etter falne samuraier.

overAkechi Mitsuhide

til venstreBeleiringen av Honno-ji-tempelet i Kyoto

Elsk din bror

Var George Plantagenet en fordrukken, grisk intrigemaker, eller ble han offer for et tilfelle av søskenrivalisering som gikk for langt?

Wår det gjelder historiske biografier, kan George Plantagenets biografi lett sammenlignes med et plott fra Game of Thrones. Historien hans er fylt av svik, forræderi og familiefeider som har satt blodige spor i britisk historie.
George Plantagenet kom til verden 21. oktober 1449 i Dublin i Irland. Faren, Richard av York, 3. hertug av York, og moren, Cecily Neville, var henrykte over å kunne ønske enda en gutt velkommen i den voksende familien. George var deres niende barn født på ti år, og det ble raskt tydelig for dem som møtte ham, at han hadde farens maktbegjær i årene.
Da George ble født, var faren lordløytnant av Irland for kong Henrik VI. Denne høye posisjonen var imidlertid ikke nok til å tilfredsstille hans ønske om høyere status, og det skulle bli Richards forsøk på å erobre tronen som bidro til å utløse Rosekrigene, en brutal kamp mellom husene York og Lancaster som strakte seg over 30 år og etterlot seg tusenvis av døde.
Siden sitt første sammenbrudd i 1453 hadde Henrik 6. hatt alvorlige psykiske lidelser som gjorde ham uskikket til å regjere. I hans sted styrte en gruppe mektige baroner England, deriblant Rikard av York, som hadde et sterkt krav på tronen ettersom han var etterkommer av kong Edvard III. Henriks kone, Margaret av Anjou, var imidlertid ingen søyleblomst, og hun utnyttet rivaliseringen mellom baronene i et forsøk på å beholde kontrollen. Til slutt kokte spenningene over da Rikard ble ekskludert fra det kongelige hoffet. Rikard var fast bestemt på å hevne denne alvorlige fornærmelsen, og 22. mai 1455 grep han til våpen i slaget ved St Albans, noe som utløste Rosekrigene.
Hele Plantagenet-familien ble involvert i konflikten, som vendte seg mot Rikard og opprørerne i 1459 etter slaget ved Ludford Bridge. Nederlaget tvang Rikard til å flykte til Irland og sønnen Edvard til å flykte til Calais i Frankrike. I mellomtiden ble Richards kone, Cecily, tatt til fange på Ludlow Castle sammen med sønnene George og Richard. De ble senere løslatt, og etter først å ha blitt flyttet til Fotheringhay Castle sammen med moren og søsknene sine, ble George satt i forvaring hos sin tante, Anne, hertuginne av Buckingham.
Mens krigen raste, brukte Rikard sine forbindelser til kongen til å vinne Henriks tillit. Heldigvis for Rikard var kongens helse raskt svekket, og han var ofte i en forvirret eller katatonisk tilstand, noe som gjorde ham desto lettere å "gi råd". Rikards forsøk på å erobre tronen med makt mislyktes, men i oktober 1460 ble det inngått et kompromiss i form av Act of Accord. Dette gjorde Rikard til tronarving, og kort tid etter fikk han ytterligere status og innflytelse ved å bli utnevnt til lordprotektor. Jubelen ble imidlertid kortvarig.
Lancastrianerne nektet å gi seg og marsjerte mot Sandal Castle, Richards høyborg, i desember samme år. Av grunner som fortsatt er et mysterium, rykket Rikard og hans menn ut fra sitt trygge tilfluktssted og ble tilintetgjort i slaget ved Wakefield 30. desember 1460. Både Rikard og sønnen Edmund omkom i kampene, og hodene deres ble senere utstilt til alles beskuelse på toppen av Micklegate Bar i York, med en papirkrone plassert på Rikards hode for å gjøre narr av hans ambisjoner.

Etter farens død ble Georg ført i eksil i Burgund sammen med sin yngre bror Richard. Her bodde de hos hertugen av Burgund, som holdt guttene på en armlengdes avstand. I en alder av bare 11 år hadde George på nært hold sett hvor uforutsigbart livet kunne være. Heldigvis for George skulle lykken snu da storebroren hans, Edvard, knuste lansastrierne i slaget ved Mortimer's Cross den 2. februar 1461, før han gjentok bragden i slaget ved Towton den 26. mars, som den dag i dag er det blodigste som er utkjempet på engelsk jord. Tronen var tilbake på yorkistenes hender.
Pendelen fortsatte å svinge i Georgs favør, og vel tilbake i England fikk han tittelen hertug av Clarence og ble utnevnt til lordløytnant av Irland etter brorens kroning i juni 1461. Han ble også presumptiv tronarving, en posisjon han skulle inneha i ni år. Men til tross for Edvards sjenerøsitet utviklet Georg seg til å bli en bitter og gretten ung mann som var besatt av å beholde sin rett til makt. Det var denne følelsen av å ha rett til makten som førte til at han forrådte broren.
I 1464 giftet Edvard seg med Elizabeth Woodville, et ekteskap som mislikte Georg dypt, ettersom det satte hans plass i arverekken i fare. Det var på dette tidspunktet han slo seg sammen med sin fetter på morssiden, Richard Neville, jarl av Warwick, sønn av den avdøde jarlen av Salisbury, som hadde dødd ved siden av Rikard av York i slaget ved Wakefield. Warwick, som hadde hjulpet Edvard med å ta kronen, var også forferdet over giftermålet, siden Elisabet både var en Lancastrian og ikke hadde noen kongelig rang, og ekteskapet drev en kile inn mellom ham og kongen.
Forholdet ble ytterligere forverret i 1497 da Edvard fjernet Warwicks bror, George, fra stillingen som kansler, og situasjonen forverret seg igjen i 1469 da Edvard nektet Warwicks datter Isabel å gifte seg med George, og dermed hindret George i å skaffe seg noen selvstendig formue gjennom ekteskap, noe som betydde at han måtte fortsette å stå i gjeld til Edvard. Dette knuste samtidig Warwicks drøm om at Isabel en dag skulle føde et barn som kunne sitte på tronen. Dette var andre gang Edvard forbød Georg å gifte seg; tidligere hadde han ønsket å gifte seg med Maria av Burgund, en annen velstående dresskvinne. Det så ut til at Georg hadde en type.
Georg var rasende, men ved hjelp av Rikard, som i all hemmelighet ordnet en pavelig dispensasjon med den begrunnelsen at de to var søskenbarn, ble de gift i Calais i juli 1469 uten Edvards viten. Samtidig begynte det å svirre pinlige rykter om kongen som antydet at ekteskapet hans var ugyldig, og at barna hans var uekte.
Warwick og George var nå i åpent opprør, og etter at en Warwick-lojal hær hadde beseiret en kongelig hær ved Edgecote, arresterte de to Edvard. De ble imidlertid snart tvunget til å løslate kongen da det ble klart at sympatien for deres sak hadde svunnet hen. Bemerkelsesverdig nok var dette ikke slutten på forræderiet deres.
Warwick klarte ikke å gjenvinne sin tidligere innflytelse over kongen, og bestemte seg for å innsette Georg som konge, og i 1470 startet han et nytt opprør, denne gangen i Lincolnshire. En opprørshær på rundt 30 000 mann under ledelse av sir Robert Welles møtte kong Edvard og hans tropper i Rutland i East Midlands den 12. mars. Den kongelige hæren gikk seirende ut av slaget og nedkjempet opprørerne, som kastet fra seg kappene da de flyktet i et forsøk på å kvitte seg med Warwicks og Clarences faner. Stedet for slaget ble derfor kjent som Losecoat Field.
Blant ruinene på slagmarken ble det funnet noen papirer som avslørte Warwicks og Clarences innblanding i opprøret. De to hadde ikke noe annet valg, og flyktet til Frankrike, hvor de allierte seg med Margaret av Anjou og la sin tyngde bak nok et forsøk på å gjeninnsette Henrik VI på tronen. De lyktes med dette, tvang Edvard i eksil i Flandern og gjeninnsatte Henrik i oktober. Men Georgs lojalitet til Lancastrians og Warwick skulle ikke vare.
Til gjengjeld for hans nye troskapsløfte gjorde Henrik 6. Georg til den neste i tronfølgen etter Henrik og Margarets sønn, Edvard. Warwick sørget imidlertid for at datteren Anne giftet seg med Edvard, noe som, forutsatt at det kom barn ut av ekteskapet, gjorde belønningen Henrik hadde gitt George ugyldig. Da Georg innså at fetteren ikke lenger hadde planer om å hjelpe ham med å ta kronen, tok han kontakt med broren. Forbløffende nok gikk Edvard med på en forsoning med det forbeholdet at Georg ikke skulle ha noe mer med Warwick eller huset Lancaster å gjøre.
Tilbake i folden forsøkte George å få broren gjeninnsatt, og 2. påskedag 1471 gikk han i felten sammen med sine brødre i slaget ved Barnet. Warwick møtte dem i spissen for en styrke på 15 000 mann, omtrent 3000 flere soldater enn Edvard hadde kommandoen over. Han var i flertall, men naturen ville det annerledes. Warwicks hær ble forvirret av et tykt lag med tåke og gikk til angrep på seg selv, slik at Edvards menn kunne omringe og knuse den. Warwick ble drept i kampene.
Før Edvard vendte tilbake til England, hadde Warwick forsøkt å få datteren Anne (Georgs svigerinne og enke etter prins Edvards død i slaget ved Tewkesbury i 1471) til å gifte seg med Richard av Gloucester, Georgs yngre bror. Ikke overraskende forsøkte George, som ønsket å gjøre krav på Nevilles eiendommer ved å behandle Anne som sin myndling, å blande seg inn i den planlagte unionen, og sendte til og med Anne i skjul forkledd som tjenestepike. Men ekteskapet ble gjennomført med Edvards velsignelse, noe som gjorde det mulig for Rikard å gjøre krav på halvparten av Annes arvede eiendommer.
I desember 1476 ble George rammet av ytterligere ulykke da Isabel døde noen måneder etter fødselen. Til tross for at den nøyaktige dødsårsaken var ukjent, beskyldte George, i en tilstand av dyp paranoia, sin kones hofdame, Ankarette Twynyho, for å ha forgiftet henne. Til tross for at det ikke fantes noen bevis, ble hun stilt for en jury som George hadde tvunget til å dømme henne skyldig, og hengt. Dette var aristokratisk korrupsjon på sitt beste, ettersom George ikke hadde myndighet til å utmåle en slik straff.
Da Edvard for sent fikk vite hva som hadde skjedd, begynte han å bli svært bekymret for brorens sinnstilstand. Enten som en advarsel eller som hevn for Twynyho fikk Edvard John Stacey, et medlem av Georgs husholdning, henrettet for forbrytelsen å ha forestilt seg kongens død ved hjelp av trolldom. George ble rasende og begikk den alvorlige feilen å be en venn av Lancastria om å marsjere inn i parlamentet og erklære Stacey uskyldig i forbrytelsen. En slik frekkhet, kombinert med hans tidligere forbrytelser, gjorde at kongen ikke hadde noe annet valg enn å få George arrestert for høyforræderi og fengslet i Tower of London.
Georgs rettssak fant sted i januar 1478 og ble overvåket av Edvard. Juryen fikk høre hvordan Georg hadde konspirert mot broren og til og med beskyldt ham for å ha brukt heksekunst for å forgifte noen av sine undersåtter. Edvard fordømte Georgs "unaturlige, avskyelige forræderi", og beordret parlamentet til å vedta en straffelov mot Georg.
Den 18. februar 1478, 28 år gammel, ble Georg henrettet i Bowyer Tower. Det er fortsatt usikkert om han ble halshugget, en tradisjonell henrettelsesform for adelige. Etter hans død har det versert rykter om at han ble druknet i et kar med søt malmseyvin, muligens på hertugens oppfordring - en siste spydspiss mot brorens alkoholiserte tendenser. Han ble begravet i Tewkesbury Abbey, men levningene hans ble senere gravd opp og viste ingen tegn på halshugging, noe som reiser spørsmålet om han faktisk fikk en mer unik slutt?

UNDERRichard Neville, jarl av Warwick, var kjent som kongemakeren
NEDERSTHertugen av Clarence sitter i Tower of London og venter på sin skjebne

"George skulle ikke ha noe mer å gjøre med huset Lancaster"

UNDERDette kartet viser de viktigste stedene som var involvert i Rosekrigene (1455-1487)

VENSTREGeorge Plantagenet etterlot seg to barn, Margaret Plantagenet, grevinne av Salisbury, og Edward, 17. jarl av Warwick

Talleyrand

Hans navn ble et begrep for forræderi, men var Charles-Maurice de Talleyrand-Périgord den store forræderen, eller ble han selv forrådt?

Ord	April Madden

Ten eldre herren hadde en evne til å forene selv de verste fiender. Ikke ved hjelp av fornuft, diplomati eller ved å appellere til deres høyere jeg - selv om han hadde vært en mester i alt dette i sin tid. Ikke gjennom sølvtung overtalelse, selv om dette forble hans største gave. Nei, når den gamle frodige humpet gjennom Saint-Florentins vakre, snirklete gater, på vei - som sladderne sa - til et stevnemøte, et bordell eller en annen manns kones seng, forente han dem han passerte i hat. Katolikker med protestanter, republikanere med monarkister, bonapartister med bourbonske restaurasjonister, til og med engelskmenn med amerikanere; de slo små knuter av hat og trass når han snublet forbi, de spyttet i hans kjølvann og hvisket: "Le diable boiteux!" ('Den halte djevelen') ('Den lamme djevelen') bak ryggen hans. Verre ting var blitt sagt til ham - Napoleon hadde kalt ham "dritt i en silkestrømpe". I sitt fargerike liv hadde han vært mange ting, gått mange veier og hatt mange ansikter. For en eller annen fraksjon var hvert av disse ansiktene en forræders. Men var dette sant for mannen bak maskene?
Charles-Maurice de Talleyrand-Périgord ble født 2. februar 1754 i en aristokratisk familie. Det var imidlertid ikke en velstående familie. Foreldrene hans, Charles-Daniel, comte de Talleyrand-Périgord, og Alexandrine de Damas d'Antigny, var begge av adelsslekt, men som yngste barn i sine respektive familier hadde de ikke mye mer enn navnene sine å vise til som bevis på sin illustre arv. Alexandrine var hoffmann, og Charles-Daniel var generalløytnant i den franske kongelige hæren, så den unge Talleyrand ble sendt bort for å bli passet av en barnepike. Det var henne han ga skylden for det han hevdet var en skade som gjorde ham halt resten av livet - han hevdet at barnepiken ignorerte at han falt ned fra en kommode og brakk ankelen - selv om senere historikere mener det er mye mer sannsynlig at Talleyrand i stedet hadde en medfødt funksjonshemning. Uansett la barnepiken ikke merke til at den unge Talleyrand haltet stadig mer, og det var først da hans oldemor, prinsesse de Chalais, sendte bud etter gutten, at tilstanden hans ble oppdaget. Talleyrand skrev senere at madame de Chalais var "det første medlemmet av min familie som viste noen form for hengivenhet for meg, og også den første som lærte meg barnekjærlighetens sødme". Hvis han trodde at det ville komme en strøm av foreldrekjærlighet på grunn av hans halte ben, tok han feil - de rettighetene og forventningene han hadde som sin fars eldste levende sønn og arvingspresumtiv, ble raskt overført til hans yngre bror da Talleyrands funksjonshemning ble oppdaget. Han var bare fire år gammel.
Oldemoren elsket imidlertid gutten og arbeidet for å innprente den aristokratiske franske ideen om noblesse oblige i ham - at med adel og rikdom følger ansvaret for å ta vare på andre. Hun var berømt for hvordan hun behandlet bøndene på godset sitt: Hver søndag etter messen inviterte prinsessen folket inn i det hun kalte "apoteket" på slottet, der hun undersøkte og behandlet sykdommer og skader med medisiner laget etter egne oppskrifter. Gjennom hele sitt lange liv vendte Talleyrand tilbake til tiden han tilbrakte i Chalais, og satte oldemorens behandling av ham i kontrast til foreldrenes. Han grublet også stadig over det han trodde, eller i hvert fall hevdet, var ulykken som hadde forårsaket invaliditeten hans, og hvordan den hadde påvirket livet hans. Senere skulle han innse at det faktisk hadde reddet ham fra en voldsom død under den franske revolusjonen: Han hadde ikke blitt sett på som et medlem av det notorisk sløve og utsvevende hoffet i Versailles. Faren hadde faktisk trukket tilbake guttens rettigheter som sin eldste gjenlevende sønn, fordi han var forferdet over tanken på at en tenåring som Talleyrand, som ble presentert for kongen for å be om en stilling i hæren, noe han hadde rett til som adelsmann, skulle bli sett haltende gjennom de fornemme korridorene i det kongelige palasset. I stedet var Talleyrand bestemt for den eneste karrieren faren mente var åpen for ham: kirken. Bare åtte år gammel var den gylne idyllen fra barndommen i Chalais over. Nok et svik ble lagt til regnskapet.

Faren tok seg ikke bryet med å følge den unge Talleyrand til Collège d'Harcourt, som nå skulle bli hans hjem; den oppgaven ble overlatt til en aldrende tjener. Selv her ble Talleyrand avvist som en utstøtt; hans handikap gjorde at han ikke kunne delta i de andre guttenes sport og løssluppenhet, og han ble for alltid holdt på avstand. Her forsøkte han å overbevise seg selv om at moren og faren hadde lite tid til ham - han ble eskortert til en ørkesløs og stort sett stille søndagsmiddag med dem én gang i uken - for å skåne dem for sorgen over å miste et elsket barn til den hellige orden. Foreldrene håpet faktisk at han skulle etterfølge sin prestisjetunge onkel Alexandre Angélique på tronen i erkebispedømmet Reims, noe som ville øke familiens formue og gi familienavnet mer prestisje.
Talleyrand ble presteviet i 1779, og mindre enn ti år senere ble han innviet til biskop av Autun. Men Talleyrand hadde en hemmelighet: Siden tiden på presteseminaret hadde han lest tekster som kritiserte både kirke og stat, tekster som skulle bli nøkkelen til den revolusjonen som var i ferd med å ryste Frankrike. Bare tre år etter at han hadde fått bispeembetet, sa han det opp og forlot katolisismen i en slik grad at pave Pius VII til slutt fratok ham den hellige orden.
Det var her Talleyrands rykte om forræderi begynte, med hans avvisning av religionen. I det førrevolusjonære katolske Frankrike var dette kjetteri av høyeste rang. Men Talleyrand gikk lenger enn som så: Han sluttet seg til dem som agiterte for at den franske kirkens rikdommer skulle omfordeles til nasjonen og folket, og fremmet til og med et lovforslag som skulle beslaglegge kirkens gods og eiendommer, samt de personlige eiendelene til velstående geistlige, som hans onkel, og bruke inntektene til å gi fattigunderstøttelse - en tidlig velferdsytelse som ble utbetalt i mat, klær eller penger - til vanlige franskmenn som trengte det. Andre lover han var involvert i, førte til at den franske kirken ble splittet fullstendig, med en undergrunnsfraksjon som var lojal mot paven i Roma, mens hovedkirken var under statens kontroll. Klosterløfter, ordener og klostre ble forbudt. Talleyrand avviste ikke bare katolisismen på egne vegne, han forsøkte å demontere den fullstendig.
Talleyrand var nå høyt plassert i den revolusjonære politikken, så høyt at han fikk et viktig, men uoffisielt diplomatisk oppdrag. Han besøkte London i 1792, og målet hans var å overtale de stadig mer alarmerte britene til ikke å erklære krig mot Frankrike. Til å begynne med lyktes han, og fikk den britiske statsministeren William Pitt d.y. til å erklære seg nøytral. Talleyrand var en prater, ikke en kriger, men til tross for at han hadde tjent saken, kom dette ikke godt med hos den stadig mer desperate revolusjonære ledelsen. I september 1792, da en styrke av rojalistiske franske utvandrere og deres prøyssiske allierte nærmet seg Paris i kjølvannet av det franske monarkiets fall måneden før, tok den nye republikanske franske staten den skjebnesvangre beslutningen om å henrette alle som nektet å kjempe for den første franske republikken. Talleyrand fikk presset passet ut av justisminister Georges Danton, og flyktet til Storbritannia. I desember samme år utstedte den revolusjonære regjeringen han en gang hadde tjent, en arrestordre på Talleyrand.
I et par år var Talleyrand trygg i Storbritannia, men spenningen med den stadig mer ustabile naboen på den andre siden av Den engelske kanal økte. Det britiske monarkiet fryktet at den franske revolusjonsfeberen skulle spre seg til deres egne undersåtter, og da en krig mellom de to landene var uunngåelig, ble Talleyrand utvist fra Storbritannia. Han reiste til USA. Til å begynne med arbeidet han som bankagent, men Talleyrands medfødte evne til å tiltrekkes av de store makthaverne gjorde at han snart ble venn med folk som Benedict Arnold, Aaron Burr og Alexander Hamilton. I mai 1794 sverget han troskapsed til USA foran borgermesteren i Philadelphia, men to år senere var han tilbake i Frankrike, der han utnyttet de mer moderate holdningene som fulgte i kjølvannet av arrestasjonen og henrettelsen av den beryktede Maximilien Robespierre.
Talleyrand var nå utenriksminister, og han beskjeftiget seg med internasjonal handel. Krigen mellom Storbritannia og Frankrike hadde en nedkjølende effekt på amerikansk handel, og den amerikanske regjeringen, som var klar over at

motsatten karikatur fra 1815 av Talleyrand som "mannen med seks hoder
over, til venstreEn karikaturtegning av den berømte britiske tegneren James Gillray viser Talleyrand og Napoleon som pepperkakemakere som baker nye franske konger
OVEREn blå plakett i Mayfair i London viser hvor Talleyrand bodde da han var på flukt fra sine tidligere allierte

Talleyrand var en tidligere alliert og amerikansk statsborger, og de trodde at han kanskje ville være en bedre forhandlingspartner enn Storbritannia, som de hadde løsrevet seg fra. De tok feil. Talleyrand krevde en heftig bestikkelse fra sine tidligere venner før han i det hele tatt ville vurdere å innlede forhandlinger. Holdningen hans skulle resultere i en uoffisiell maritim konflikt kalt kvasikrigen, der franske og amerikanske handelsskip angrep hverandre på sjøveiene mellom Europa og Den nye verden.
Men Talleyrand hadde større problemer enn den amerikanske handelsflåten. En koalisjonsallianse bestående av Russland, Østerrike og en rekke mindre italienske stater var gått til angrep, provosert av revolusjonen og Frankrikes annektering av Savoie og Nice, som opprinnelig hadde vært en del av Piemonte-Sardinia. Talleyrand begynte å korrespondere med en ung, briljant korsikansk kommandant, og han mente at han ville være en bedre hånd om makten enn den sittende regjeringen. I 1799 var Talleyrand en av Napoleon Bonapartes mest innflytelsesrike talsmenn, og han støttet kuppet som førte ham til makten som førstekonsul i 1799.
I 1804 kronet Napoleon seg selv til keiser, men da var Talleyrand blitt lei av sin protesjé. Han var uenig i beslutningen om å selge det som i dag er delstaten Louisiana til det nyetablerte USA, og på et mer personlig plan var han fornærmet over Napoleons autokratiske krav om at han skulle gifte seg med sin mangeårige elskerinne, Catherine Grand. I 1807 viste han sin sympati for de europeiske herskerne hvis nasjoner Napoleon hadde angrepet, og det tok ikke lang tid før han forrådte Napoleons hemmeligheter til dem. I 1815 var Napoleon blitt fjernet fra tronen av nok en koalisjon av europeiske nasjoner, og Bourbon-monarkiet hadde fått tilbake makten. Talleyrand hadde overbevist sine nye allierte om at Frankrike ville vende tilbake til sine før-napoleonske grenser mot at de lovte å ikke annektere nye territorier. Som en anerkjennelse av dette utnevnte den nye kongen, Ludvig 18., Talleyrand til en seremoniell rolle, en rolle som var godt betalt, men som han ikke fikk oppfylt. Napoleon kom tilbake til makten for en kort stund det året, før han led sitt endelige nederlag, og etter det hadde Frankrike et minimum av fred frem til Ludvig XVIIIs død og hans yngre bror, Karl Xs tronbestigelse.
Karl var en ultraroyalist. Han ønsket å føre Frankrike tilbake til den gudfryktige, føydale straffestaten det hadde vært før revolusjonen, og satte i gang med å demontere den første franske republikkens borgerlige friheter. Talleyrand mente at han måtte bort, og han var en av drivkreftene bak julirevolusjonen som styrtet Karl Xs styre, og han brukte en avis som talerør - Le National - som han hadde vært med på å starte. Karl X abdiserte til fordel for sitt ni år gamle barnebarn, men kronen endte til slutt på hodet til Karl Xs fetter, Ludvig Filip, den såkalte borgerkongen. Han skulle bli den siste herren Talleyrand kom til å tjene, og han tjente ham godt: I 1834, nå ambassadør i Storbritannia, meglet Talleyrand frem en allianse mellom Frankrike, Storbritannia, Spania og Portugal. Samme år tok han avskjed og trakk seg tilbake, og delte tiden sin mellom slottet i Valençay og den lille byen Saint-Florentin.
Han skrev sine memoarer, der han fortalte om sine følelser av svik fra foreldrene og det franske aristokratiske systemet som hadde forkastet ham, fra kirken som hadde holdt ham innesperret, fra de revolusjonære som hadde vendt seg mot ham, fra keiseren han hadde oppdratt, som hadde avvist hans kunnskap og erfaring, og fra det gjenoppståtte Bourbon-monarkiet som hadde skuffet ham. Han gruet seg over arven etter Napoleon-kulten og krigene som hjemsøkte Europa. Mest av alt var han bekymret for det landet han sa at han alltid bare hadde forsøkt å veilede, støtte og beskytte. Talleyrand var berømt for å skifte troskap mellom mange herrer, men ifølge ham selv hadde han alltid bare tjent én elskerinne - Frankrike selv.

OVERTalleyrand er avbildet som klok (uglen), men forrædersk (slangen)
VENSTREEn 1800-tallstegning av den eldre Talleyrand. I sine siste år mistet han evnen til å gå

"Talleyrand bekymret seg for sitt ettermæle i kjølvannet av Napoleon-kulten"

Talleyrand i biskopsmitra (til høyre) i den franske revolusjonens tidlige dager

Beryktet Lord Haw-Haw

Hvordan ble en amerikanskfødt anglo-irsk fascist den engelske stemmen i nazistenes propaganda under andre verdenskrig?

Wars bringer alltid frem forrædere, og andre verdenskrig var absolutt ikke noe unntak fra denne regelen. Noen av de verste forbryterne var propagandister som ble hyret inn av Det tredje riket og deres allierte for å fremme fascismens fordervede synspunkter, Tokyo Rose og Axis Sally er bare to av de mest kjente. Men få var like beryktet som William Joyce, den mest berømte av nazisympatisørene som sendte fra Tyskland under andre verdenskrig under navnet Lord Haw-Haw.
Joyce ble født i Brooklyn, New York, av irske emigrantforeldre i 1906. Da han var tre år gammel, vendte foreldrene tilbake til Irland. Under de irske opprørene og kampen for uavhengighet skal Joyce ha fungert som angiver for den britiske hæren. I 1922, etter Irlands uavhengighet, flyttet familien til England, der Joyce studerte historie og engelsk litteratur ved Birkbeck College.
Den samme mannen som tilbrakte tenårene som angiver for den britiske hæren, gjennomgikk en bemerkelsesverdig politisk metamorfose i slutten av tjueårene. Han ble mer og mer overbevist om at Storbritannia var styrt av en internasjonal jødisk kabal som hadde til hensikt å ødelegge landet. Han tok til seg høyreorienterte synspunkter og meldte seg inn i Sir Oswald Mosleys British Union of Fascists. De to mennene hadde gjentatte sammenstøt, og i 1937 utviste Mosley Joyce fra unionen. Den 24. august 1939, da krigen syntes uunngåelig, flyktet Joyce fra Storbritannia og bosatte seg i Berlin sammen med sin kone Margaret.
Nazistenes propagandaminister Joseph Goebbels hadde etablert et radioprogram, Germany Callingsom hovedsakelig ble sendt til Storbritannia, og som skulle undergrave de alliertes moral under krigen. Etter at flere menn hadde stått ved mikrofonen i korte perioder, tok Joyce over i rollen som Lord Haw-Haw. Navnet hadde han fått fra en Daily Express journalist, som i september 1939 skrev at kringkasteren "snakker engelsk av typen haw-haw, dammit-get-out-of-my-way ... Jeg ser for meg at han har en tilbaketrukket hake, en søkende nese, tynt, gult hår som er børstet bakover, monokkel, et tomt øye, en gardenia i knapphullet. Litt som PG Wodehouses Bertie Wooster."
Sendingene tiltrakk seg umiddelbart et stort publikum. Haw-Haw var sardonisk, spydig og hånlig, og programmet hans bød jevnlig på rapporter om de allierte soldatenes skjebne, noe som gjorde sendingene til en potensiell kilde til primærinformasjon. Men det underliggende budskapet var todelt: Jødene var ansvarlige for krigen, og Storbritannia burde kapitulere og slutte fred med Tyskland. Allierte skip som ble senket, allierte fly som ble skutt ned, allierte tap på slagmarken - alt ble flittig rapportert i et forsøk på å motvirke krigen mot Tyskland. Målet var å få britene til å føle at krigen var en tapt kamp.
Joyce holdt sin siste sending 30. april 1945 - samme dag som Hitler senere begikk selvmord sammen med sin kone, Eva Braun, da Den røde armé omringet Berlin. "Og nå spør jeg dere oppriktig", sa han: "Kan Storbritannia overleve? Jeg er dypt overbevist om at det ikke kan det uten tysk hjelp." Uvitende om dramaet som utspilte seg inne i bunkeren i hjertet av Det tredje riket mens han fortsatte å formane lytterne sine på Tysklands vegne, avsluttet Joyce sendingen med: "Heil Hitler!"
Da krigen i Europa var over, flyktet Joyce og hans kone til en liten landsby nær den danske grensen. Den 28. mai fikk to britiske offiserer øye på Joyce; den ene var Horst Pinschewer, en tysk-jødisk flyktning som gikk under navnet Geoffrey Perry, som mistenkte at Joyce kunne være bevæpnet da han stakk hånden i lommen hans, og skjøt ham i beinet. Joyce ble arrestert og overlevert til det britiske militærpolitiet.
Joyce ble tiltalt for tre tilfeller av høyforræderi. Forsvaret hevdet at Joyce ikke kunne dømmes for noe som helst lovbrudd mot kronen, fordi han var amerikansk statsborger. Men Joyce hadde løyet om sin nasjonalitet for å få et britisk pass, og retten besluttet at anklagene mot ham var gyldige. Under rettssaken ble han frikjent for to av tiltalepunktene, men dømt for ett: "Som en person som skylder vår herre kongen troskap, og mens det tyske riket førte krig mot vår konge, støttet [Joyce] kongens fiender i Tyskland på forrædersk vis ved å kringkaste propaganda."
"I døden som i livet", sa Joyce etter dommen (som han anket), "trosser jeg jødene som forårsaket denne siste krigen, og jeg trosser mørkets makt som de representerer. Jeg advarer det britiske folk mot Sovjetunionens knusende imperialisme. Måtte Storbritannia bli stort igjen ... Jeg er stolt av å dø for mine idealer, og jeg er lei meg for Storbritannias sønner som har dødd uten å vite hvorfor."
Den 3. januar 1946 ble Joyce hengt i Wandsworth-fengselet, og liket hans ble begravet i en umerket grav. I 1976 fikk hans gjenlevende datter tillatelse til å grave ham opp, og levningene hans ble begravet i County Galway i Irland.

HØYREEn folkemengde samler seg utenfor Wandsworth fengsel for å se et oppslag som kunngjør Joyces henrettelse,
3. januar 1946

OVERJoyce fikk arr for livet da en kommunist skar ham med en barberkniv under et møte i Det konservative partiet

HØYREJoyce ble tysk statsborger i 1940 og ble senere tildelt Krigskorset av Hitler - som han faktisk aldri møtte

Den sterke mannen i Burkina Faso

Blaise Compaoré var innblandet i et politisk motivert drap, og deltok i et statskupp som førte til en livslang venns undergang

Thomas Sankara, Burkina Fasos første president, var en erklært marxist og revolusjonær, kjent for burkinabéene som deres egen personifisering av den legendariske argentinske frihetskjemperen Che Guevara. Han hadde kommet til makten i den fattige vestafrikanske nasjonen - tidligere kjent som Øvre Volta - ved et statskupp i august 1983, og satte umiddelbart i gang med å forandre landet.
Regimekuppet ble støttet av regjeringene i nabolandene Ghana og Libya, og ble gjennomført ved hjelp av noen få nære medarbeidere. Blant de politiske aktivistene og embetsmennene som hjalp Sankara til makten, var hæroffiserene major Jean-Baptiste Lingani og kaptein Henri Zongo, men mest fremtredende var presidentens mangeårige kamerat Blaise Compaoré.
Compaoré ble født i Ziniaré i det sentrale Øvre Volta 3. februar 1951. Som barn gikk han på en katolsk skole, før han tilbrakte noe tid på et lycée (høyskole) i Ouagadougou (i dag hovedstaden i Burkina Faso). Tragisk nok døde moren hans da han bare var 15 år gammel (faren døde noen år senere), og han ble senere utvist fra skolen. Han satset på en militær karriere, og etter hvert ble han venn med Sankara, hvis far, Joseph, omfavnet ham som en av sine egne.
Etter hvert som den militære karrieren skred frem, ledet Compaoré tropper i fallskjerm- og kommandotrening og kommanderte et regiment i hæren. Da Sankara trakk seg fra en regjeringspost i opposisjon til den rådende politikken og ble kastet i fengsel, var det Compaoré som utløste et opprør, sikret revolusjonslederens frihet og sørget for at kuppet lyktes. Compaoré ble deretter både statsråd i presidentskapet og justisminister, og var i praksis Burkina Fasos nest mektigste mann.
Men alt var ikke bra i maktens korridorer. I 1987 var Compaoré, Lingani og Zongo blitt misfornøyde med Sankaras lederskap. Til tross for presidentens popularitet blant massene gjennomførte det forræderske triumviratet sitt eget kupp den 15. oktober. På denne mørke dagen deltok Sankara i et møte med andre vestafrikanske regjeringskolleger i Ouagadougou da en gruppe leiemordere gikk til angrep og overøste Sankara og 12 andre med kuler. Lederens lik ble raskt begravd i en umerket grav, mens hans kone og barn ble tvunget til å flykte fra landet.
Compaoré var raskt ute med å benekte enhver innblanding i det grusomme angrepet, og hevdet at han sørget over sin nære venn, som han hadde vært på fest med bare fem dager før han ble skutt. Men den angivelige sorgen hindret ham ikke i å gripe makten og offentlig erklære at Sankaras politikk hadde satt forholdet til nabolandene og til Frankrike, regionens tidligere koloniherre og mest innflytelsesrike europeiske allierte, i fare. Videre hevdet han at Sankara hadde planlagt å myrde politiske motstandere.
I 1989 ble Compaoré selv utsatt for et kupp ledet av ingen ringere enn Lingani og Zongo. Hans tidligere samarbeidspartnere hadde ventet til presidenten var ute av landet, og så klekket de ut sin plan for å styrte ham. Planen ble imidlertid avslørt, og de to, sammen med to andre medsammensvorne, ble raskt arrestert og henrettet. Compaoré utnyttet komplottet til å restrukturere regjeringen.
Compaoré kom til å regjere i 27 år, og i løpet av sin regjeringstid gjennomførte han en rekke venstreorienterte programmer, ble venn med Libyas sterke mann Muammar Gaddafi, leverte våpen til geriljabevegelser i Vest-Afrika og forsøkte å fremme den økonomiske utviklingen i Burkina Faso gjennom å knytte tettere forbindelser med land rundt om i verden.
Compaoré var villig til å endre sitt perspektiv på verden og sin politikk for å oppnå gunst, og til tider ble han også sett på av USAs regjering som en venn i den urolige regionen. Han forfulgte en agenda med økonomisk liberalisering og begrensede demokratiske reformer, og Burkina Faso vedtok en ny grunnlov i 1991. Hele tiden var han imidlertid innstilt på å beholde makten.
Samme år som den nye grunnloven ble vedtatt, ble Compaoré valgt til president for en periode på sju år. Han ble gjenvalgt i 1998, 2005 og 2010, delvis fordi opposisjonen var så splittet og de politiske partiene så mange at det ikke var mulig å danne en samlende koalisjon mot ham. Det ble selvsagt stilt spørsmål ved om valgresultatene var gyldige.
Etter hvert ble det burkinske folkets misnøye med hans styre tydelig, og mange reagerte på at journalisten Norbert Zongo - en fremtredende anti-Compaoré-stemme - døde under mistenkelige omstendigheter i 1998.
Økonomiske vanskeligheter og økende mistillit til Compaoré-regimet utløste protester ved flere anledninger, og politiske motstandere satte spørsmålstegn ved lovligheten av en ny periode som president i 2005, og hevdet at det ikke var tillatt. Compaoré omgikk dette og andre forsøk på å begrense sin personlige makt, og i 2014 kunngjorde han at han planla å oppheve begrensningene for valgperioder gjennom en grunnlovsendring. Dette var dråpen som fikk begeret til å renne over.
I oktober brøt det ut vold og demonstrasjoner over hele Burkina Faso, da anslagsvis 1 million misfornøyde demonstranter tok til gatene og satte fyr på regjeringsbygninger. Urolighetene tvang presidenten til å trekke seg fra embetet den 31. oktober. Han flyktet fra landet og fant et fristed i Elfenbenskysten, og en overgangsregjering ble innsatt.
Avgangen var imidlertid ikke det siste verden kom til å høre om den tidligere eksilpresidenten. I april 2021, hele 34 år etter drapet på Thomas Sankara, ble Compaoré og 14 andre tiltalt for medvirkning til drapet av en militærdomstol i Burkinabé. Han ble stilt for retten in absentia og funnet skyldig ikke bare i medvirkning til Sankaras død, men også i å ha satt statens sikkerhet i fare og for å ha skjult liket av Sankara. I april 2022 ble han dømt til livsvarig fengsel. Compaoré antas fortsatt å oppholde seg i Elfenbenskysten, utenfor rettferdighetens rekkevidde - men ikke folkets vrede.

overThomas Sankara var bare 37 år da han ble drept. Han ble advart om et mulig komplott mot ham, men nektet å tro på Compaoré ville forråde ham
MOTSATTCompaor é ble innvilget statsborgerskap i Elfenbenskysten i 2016, mené, som nå er 73 år, fortsetter å leve i eksil
underKosyam-palasset, det offisielle hjemmet til Burkina Fasos president, ligger i Ouagadougou. For tiden styres landet av Ibrahim Traoré, som tok makten i et kupp i 2022

Sir Roger Casement:Britisk forræder, irsk helt

Hva fikk en anglo-irsk diplomat, adlet av kong Georg V, til å forråde Storbritannia?

MOTSATTDen dag i dag er noen forskere overbevist om at dagbøkene som ble brukt til å dømme Casement var forfalskninger

On 6. juli 1911 ble den anglo-irske diplomaten Roger Casement slått til ridder av kong Georg V. Fem år senere ble han hengt som forræder. Det var et spektakulært fall, drevet frem av hans anti-imperialisme, hans forsøk på å sikre det keiserlige Tysklands støtte til irsk uavhengighet og hans homoseksualitet.
Det ironiske er at Casement det meste av livet hadde vært en del av det britiske diplomatiske etablissementet og jobbet for Foreign Office. Han var født utenfor Dublin i 1864 som sønn av en protestantisk regimentskaptein og en katolsk mor, og hadde blitt utnevnt til konsulær representant i Fransk Kongo. Han begynte å mislike kolonialismen, selv om han fortsatte sin diplomatiske tjeneste i Portugal og Brasil frem til han pensjonerte seg i 1913 og vendte tilbake til hjemlandet Irland.
På dette tidspunktet hadde Casement identifisert seg med irsk uavhengighet, etter at han tidligere hadde sluttet seg til Gaelic League, som fremmet det irske språket. I 1913 var han med på å danne Irish National Volunteers. "Det er en feil av en ire å blande seg med engelskmennene", skrev Casement. "Han er nødt til å gjøre én av to ting - enten å bli skutt hvis han forblir irsk, eller å bli engelskmann selv."
I august 1914, da første verdenskrig begynte, dro Casement til New York for å møte grev Bernstorff, den tyske ambassadøren i Amerika. Casement foreslo at hvis Tyskland solgte våpen til irske separatister, ville de gjøre opprør mot det britiske styret og på den måten avlede tropper fra krigen mot Tyskland. Casement fulgte opp med en reise til Tyskland, der han fikk et løfte om at keiserens regjering ikke ville invadere Irland, og at de i tilfelle en tysk seier ville la landet bestemme sin egen skjebne.
Selv om Tyskland hadde gått med på å bevæpne irene, ble forsendelsene fanget opp av britene, som ble advart om at det kunne bli et opprør i Irland i påsken 1916. En tysk ubåt brakte Casement tilbake til Irland 21. april. Han visste at opprørerne ville mangle tilstrekkelig med våpen, og forsøkte å stoppe påskeopprøret, men han led av en tilbakevendende malaria og var ute av stand til å gjøre det. Tre dager etter ankomsten ble han arrestert av Royal Irish Constabulary og sendt til London for å bli stilt for retten, anklaget for høyforræderi og spionasje. Kronen sto overfor et problem: Forræderiloven av 1351 dekket bare aktiviteter på britisk jord, mens Casement hadde gjort sin innsats utenlands. Retten endret til slutt sin tolkning av loven slik at Casement kunne stilles for retten.
Rettssaken i Old Bailey i London sommeren 1916 varte i bare fire dager. Det tok juryen bare en time å finne Casement skyldig. Da Casement hørte dommen, talte han til retten og hevdet at han ikke kunne være skyldig i forræderi mot England fordi han var irsk. Han kritiserte kolonialismen: "Der menn må tigge med tilbakeholdt åndedrag om å få lov til å leve i sitt eget land, tenke sine egne tanker og synge sine egne sanger. Det er sannelig en modigere, sunnere og sannere ting å være opprører ... Jeg gikk en vei som jeg visste måtte føre til havaristen." Hans handlinger, konkluderte han, var "basert på hensynsløs oppriktighet".
Dommen vakte stor oppmerksomhet, og kjente personligheter som George Bernard Shaw, W. B. Yeats og sir Arthur Conan Doyle ba om at dommen skulle omgjøres eller at han skulle skånes for livet. For å bekjempe dette viste britisk etterretning Casements dagbøker til kong Georg V, avisredaktører og innflytelsesrike embetsmenn. Da disse beskrev Casements homoseksualitet, ble han fremstilt som en amoralsk avviker som ikke var verdig benådning.
Casement ble hengt i Pentonville-fengselet den 3. august 1916. "Han forekom meg å være den modigste mannen det falt i min ulykkelige lodd å henrette", sa bøddelen senere. Casements kropp ble kledd av, og han ble kastet naken i en fengselsgrav ved siden av den beryktede Dr. Crippen.
Selv om den irske regjeringen i flere tiår ba sin britiske motpart om å få Casements levninger tilbake til landet for å få en ordentlig begravelse, ble dette nektet helt frem til 1965. Da kisten ankom Dublin, ble den liggende i fem dager i garnisonskirken på Arbour Hill. Deretter ble det holdt en begravelse med alle militære æresbevisninger, før Casement ble stedt til hvile på Glasnevin kirkegård. Irlands president Éamon de Valera var blant de 30 000 sørgende. I sluddværet holdt han en lovprisning av Casement: "Det krevde mot å gjøre det Casement gjorde, og hans navn ville bli hedret, ikke bare her, men av undertrykte folk overalt, selv om han ikke hadde gjort noe for friheten i vårt eget land."

Alkibiades

Dit og tilbake igjen

Alkibiades' liv er en fascinerende historie om svik, list, makt og grådighet

Ord	Mark Dolan

Tet finnes kanskje flere kjente navn blant de gamle grekerne enn i noen annen antikk kultur: Sokrates, Platon, Aristoteles, Perikles, Aspasia, Pytagoras, Hippokrates, Aleksander, Thukydides, Sapfo - listen er lang (selv om det må sies at det er bemerkelsesverdig få kvinner som opptrer). En som kanskje ikke umiddelbart provoserer med sitt navn, men som utvilsomt skapte sterke meninger blant sine samtidige, er politikeren og militærlederen Alkibiades.
Alkibiades ble født rundt 450 fvt. i Athen, men fikk et spartansk navn, og er kanskje en av de første personene i historien som har blitt offer for en slags nominativ determinisme. Faren hans, Kleinias, hadde kjempet tappert i slagene ved Salamis (den greske øya, ikke å forveksle med det moderne kypriotiske byriket) og Plataea 30 år tidligere, slag som satte punktum for den andre fasen av de gresk-persiske krigene. Dessverre gikk det mindre bra for Kleinias i den første peloponnesiske krigen, og han ble drept i slaget ved Koronea rundt 447 fvt. Etter farens død ble Alkibiades tatt hånd om av Perikles, morens fetter, men kanskje enda viktigere: en av de viktigste politikerne i Athens historie.
Det var Perikles som spilte en sentral rolle i å bringe Aten til sentrum av den greske verden, som ledet byens gullalder og bidro til å utvikle både det athenske demokratiet og det athenske imperiet. Som om ikke det var nok, ledet han også byggingen av Akropolis, et av de største monumentene i antikkens verden. Perikles hadde tydeligvis hendene fulle, og dessverre for den unge Alkibiades sto ikke foreldrerollen like høyt på listen hans som å gjøre Athen til Middelhavets fremste makt. Perikles' partner på denne tiden var Aspasia, en jonisk kurtisane som også var kjent for å være en stor tenker. Platon forteller at Aspasia til og med hadde stor innflytelse på Sokrates' tenkning og retorikk, og det er sannsynlig at hun møtte den unge Sokrates da hun første gang kom til Aten rundt 450 fvt. Klearchos fra Soli, en senere kypriotisk filosof, skrev at Aspasia hadde hatt omgang med Sokrates før hun innledet et forhold til Perikles. Uansett hva som var detaljene i deres forhold, var det ingen tvil om at Sokrates kjente og respekterte Aspasia.
Det var sannsynligvis dette forholdet som førte til at Sokrates ble kjent med Alkibiades, som hadde vokst opp til å bli en påfallende kjekk ung mann. Sokrates ble tiltrukket av både den unge mannens sinn og kropp (Alkibiades' skjønnhet var legendarisk; han hadde mange elskere av begge kjønn og regnes fortsatt som en av datidens vakreste menn), men det var først da Sokrates reddet Alkibiades' liv i slaget ved Potidaea i 432 fvt. at forholdet mellom dem blomstret.
Sokrates' heltedåd i dette slaget skulle få varige følger. Etter at slaget var over, diskuterte de athenske generalene hvem de skulle tildele aristeia til. Dette var en utmerkelse hentet direkte fra Homers verker som anerkjente den største krigeren, og selv om Sokrates fortjente utmerkelsen, nektet han å motta den, og den ble i stedet gitt til Alkibiades.
Etter dette ble Sokrates Alkibiades' mentor, og de to kom til å stå hverandre nær. Sokrates' lære hadde utvilsomt en innvirkning på Alkibiades, men etter hvert som tiden gikk og hans politiske ambisjoner vokste, beveget han seg bort fra de filosofiske dydene som hans mentor forfektet, og engasjerte seg i stedet i den typen politiske manøvrer som han latterliggjorde.
I Alkibiades' formative år hadde Aten blomstret under hans adoptivfar Perikles' ledelse. I 431 fvt. kom imidlertid de fredelige årene

alkibiades og Sokrates satte stor pris på Aspasia, filosofen og Perikles' kone

til en brå slutt med utbruddet av den andre peloponnesiske krigen. Etter to år med økende spenninger mellom Aten og Sparta angrep Spartas allierte Theben Athens allierte Plataea, og kampene brøt ut. Krigen førte ikke bare vold med seg til Athen, men også en pest som ødela byen og tok livet av Perikles. Ledelsen av den athenske alliansen gikk over til Kleon, en aggressiv og til dels blodtørstig leder, i hvert fall ifølge historikeren Thukydid. Sparta, som led under Kleons aggressive strategi, begynte å søke fred, men Kleon lot seg ikke rokke. Slaget ved Amfipolis i 422 fvt. endret bildet fullstendig, da både Kleon og Brasidas, den like krigsvillige spartanske generalen, ble drept. Nicias, som nå ledet den athenske alliansen, forhandlet frem en fred, til lettelse for begge parter og deres uttømte ressurser.
Alkibiades tok imidlertid anstøt av avtalen. Han mente at spartanerne, med tanke på hans families historiske rolle i det athensk-spartanske diplomatiet, burde ha kommet til ham i stedet for til Nicias for å diskutere fredsavtalen. Alkibiades utnyttet sin berømmelse som taler, sitt forhold til Perikles og spenningen rundt den skjøre freden, og grep øyeblikket.
I 420 fvt. hadde Alkibiades steget i gradene som general og var en direkte motstander av Nicias. Han var misfornøyd med resultatet av den første delen av den andre peloponnesiske krigen (tiårskrigen), delvis av personlige grunner, og i 419 fvt. ledet han Aten inn i en allianse med Argos, Elis og Mantinea. Disse peloponnesiske statene var misfornøyde med det de oppfattet som Spartas kapitulasjon overfor den athenske alliansen. Sparta hadde ikke noe annet valg enn å kjempe mot Athen og denne nye minialliansen, og måtte bevise for resten av Peloponnes at de fortsatt var militært sterke. Sparta gikk seirende ut av kampen, og reddet dermed sitt rykte, men skadet Alkibiades'.
Dette tapet satte ham i fare for å bli utstøtt (ordet utstøtelse stammer fra ostraka, keramikkskårene som ble brukt som stemmeseddel) - landsforvisning via offentlig avstemning. Avstemningen ble iscenesatt av en annen av hans politiske rivaler, Hyperbolus, som også foreslo Nicias som kandidat til utstøtelse. Planen hans slo feil; Nicias og Alkibiades bestemte seg for å legge uenighetene til side og fikk i stedet Hyperbolos utstøtt.
Alkibiades' neste trekk var kanskje hans mest betydningsfulle. Han var misfornøyd med den situasjonen Athen og dets allierte befant seg i, og med tanke på sin egen skjebne som en homerisk helt à la Akilles, overbeviste han Athens ledere om å ekspandere til Sicilia. I 416-15 fvt. hadde atenerne blitt bedt om å komme den sicilianske byen Segesta til unnsetning, som var utsatt for aggresjon fra en annen siciliansk by, Selinus, som i sin tur ble støttet av Sicilias største by, Syrakus. Det ble hevdet at hvis Syrakus, gjennom et nettverk av allierte, var i stand til å innta Segesta, kunne den - som alliert med Sparta - i sin tur utgjøre en trussel mot det athenske imperiet. Dette ga Alkibiades en perfekt anledning til igjen å bruke sine oratoriske evner, og han holdt en medrivende tale til den athenske forsamlingen som overbeviste dem om at en ekspedisjon til Sicilia ikke bare ville være en mulighet til å hindre Sparta i å vinne terreng, men at det athenske imperiet ville vokse og vinne ytterligere rikdom og innflytelse.
Nicias var en høylytt motstander av planen, men han var ikke like overbevisende som Alkibiades, og derfor ble de to, sammen med Lamachus, en annen athensk general, utpekt til å lede ekspedisjonen. Nicias' forklaring om hvor uoverkommelig ekspedisjonen ville bli, fikk faktisk motsatt effekt av det han hadde tenkt: Athenerne valgte å stille med de enorme ressursene som Nicias hadde hevdet at den ville kreve. Det var ikke bare Nicias som var imot dette trekket; Sokrates skrev til Alkibiades og oppfordret ham til å tenke seg om, men den unge politikerens ønske om makt og ære overtrumfet lojaliteten til sin tidligere mentor.
Før ekspedisjonen kunne seile ut fra Pyraeus, Athens havneby, inntraff en hendelse i ly av natten som skulle forandre alt. Overalt i Athen kunne man se hermaier, som ofte ble brukt som grensemerker. Dette var steinstatuer med hodet til guden Hermes og ofte en fallos i passende høyde, og de var hellige. Like før den sicilianske ekspedisjonen skulle dra, ble byens hermaier ødelagt, en forbrytelse som ble tilskrevet fulle lømler og ansett som et dårlig varsel for felttoget på Sicilia, ettersom Hermes var guden for de reisende og skulle sørge for at hæren kom seg trygt frem. Alkibiades' rivaler kastet ikke bort tiden med å implisere ham i kjetteriet, og beskyldningene deres gikk ut på at han forsøkte å styrte det athenske demokratiet.
Alkibiades krevde en rettssak, men ble nektet å stille ham for retten, da fiendene hans fryktet at han ville få støtte fra hæren. I stedet ble det bestemt at han skulle fortsette å lede hæren, og ekspedisjonen forlot Pyraeus. Kort tid etter avreisen ble Alkibiades funnet skyldig i hærverket, i tillegg til en annen forbrytelse som gikk ut på å håne de eleusianske mysteriene, den helligste og mest ærverdige kulten i Hellas. Han ble beordret til å returnere

MOTSATTsokrates reddet livet til den unge politikeren Alkibiades i slaget ved Potidaea
HØYRE Sokrates ble Alkibiades' nære venn, mentor og sannsynlige elsker
Nedenfor Et kart over de athenske og spartanske alliansene i begynnelsen av den andre peloponnesiske krigen

til Athen og bli stilt for retten for sine forbrytelser, hvor han, hvis han ble funnet skyldig, ville bli dømt til døden. Alkibiades gikk med på å returnere med sitt eget skip, men trakk seg og flyktet. Dette ble oppfattet som en innrømmelse av skyld, og han ble raskt dømt til døden hvis han viste seg i Athen igjen.
I stedet for å vende tilbake og møte denne skjebnen satte Alkibiades kursen mot Atens store rival, Sparta. Vel fremme kunne Alkibiades igjen øve innflytelse gjennom sine oratoriske og retoriske evner, og hevdet at athenerne forsøkte å erobre Sicilia før de gikk videre for å erobre hele Hellas og store deler av resten av det vestlige Middelhavsområdet. Han overbeviste spartanerne om å sende støtte til Syrakus, samtidig som han befestet byen Decelea noen kilometer utenfor Aten. Dette tvang atenerne til å kjempe på to fronter, med den sicilianske ekspedisjonen innblandet i en langvarig beleiring av Syrakus og ressursene deres strukket til bristepunktet. Nicias overga seg snart og ble henrettet.
Alkibiades viste seg å være en verdifull ressurs for den spartanske alliansen da den peloponnesiske krigen fortsatte. Han overbeviste snart de spartanske lederne om å la ham reise rundt til noen av Atens allierte stater i og rundt Ionia og skape harme mot Aten ved å påpeke deres fiaskoer i de siste krigstoktene og overbevise dem om at krigene på Sicilia og i Dekelea hadde svekket Aten så mye at det ikke lenger var den militære styrken det en gang hadde vært. På denne måten klarte han å smi en allianse - om enn ikke en sterk en - mellom spartanerne og perserne.
Det tok imidlertid ikke lang tid før Agis, den spartanske kongen, gikk til angrep på Alkibiades, sannsynligvis fordi sistnevnte hadde forført - og muligens gjort kongens kone gravid. Uansett hva årsaken var, beordret Agis Alkibiades' død. Alkibiades hadde imidlertid en utvei: Han flyktet til perserne og ble venn med den persiske hærføreren Tissafernes, som han hadde møtt tidligere. Mens han tilsynelatende samarbeidet med perserne og hjalp dem med å svekke spartanerne (ved å la dem og athenerne slite hverandre ut), gikk han tilbake til athenerne med et tilbud: Hvis de styrtet demokratiet og erstattet det med et oligarki, kunne han få perserne over på sin side. Dette var en avtale som appellerte til begge parter: Perserne syntes det var mye enklere å ha med konger eller oligarker å gjøre enn med et uhåndterlig demokrati, mens Aten fikk støtte fra den persiske hæren.
Alkibiades' primære mål med denne manøveren var imidlertid mer personlig. Han trodde at han ved å få perserne over på Athens side kunne få sin egen triumferende tilbakekomst til den athenske folden. Planen hans lyktes til slutt, og det athenske demokratiet ble omstyrtet og erstattet av det kortlivede De fire hundre. Dette lille oligarkiet ble etter kort tid erstattet av det mer demokratiske Fem tusen, og Alkibiades ble tilbakekalt av den athenske flåten, som anerkjente hans innflytelse og deres behov for hjelp.
Da Alkibiades kom tilbake, klarte han å snu Athens skjebne og føre tilsyn med en rekke viktige seire i slagene ved Hellespont, Bosporos og Marmarahavet. Prestasjonene hans var så gode at da han kom tilbake til Aten, ble han hyllet som en helt, alle anklager mot ham ble frafalt, og han ble utnevnt til strategos autokrator (øverstkommanderende) og fikk nesten total kontroll over militæret.
Lykken hans tok til slutt slutt i slaget ved Notium rundt 408-6 fvt., da atenerne led et omfattende nederlag, noe som førte til at han ble fjernet fra makten. Kort tid etter så han sine etterfølgere bli selvtilfredse, men advarslene hans om farene ved den dårlige planleggingen ble ignorert, noe som fikk katastrofale følger. I 405 tørnet grekerne og spartanerne sammen i slaget ved Aegospotami, et sjøslag i Hellesponten. Akkurat som Alkibiades hadde advart om, kostet manglende forberedelser Aten dyrt, og hele flåten ble utslettet av den spartanske hærføreren Lysander. Krigen var over.
Alkibiades flyktet tilbake til Persia i håp om å finne et tilfluktssted, men Lysander, som hadde tjent på at atenerne ikke tok hensyn til Alkibiades' advarsel, kan ha kontaktet perserne og sørget for å få ham drept. Uansett om Lysander arrangerte hans skjebne eller ikke, skal Alkibiades, en mann med mange fiender, ha dødd i et regn av piler.

"Han trodde at han ved å få perserne over på Athens side kunne få ham tilbake til den athenske folden."

Nedenfor A herma, en av de hellige statuene av Hermes Alkibiades, ble anklaget for å ha skjemmet

nedenforEn skildring av slaget ved Syrakus, en konflikt som Sparta vant med Alkibiades' hjelp

over Alkibiades' død, athensk helt og skurk
forlot Alkibiades og vendte heltemodig tilbake til Athen flere år etter at han hadde hoppet av til fienden

å selge ut bøddelens hit squad

Da nazistene jaktet på snikmorderne som våget å drepe Reinhard Heydrich, bestemte en tsjekkisk motstandsmann seg for å sladre på dem

Karel Curda hadde mistet motet. Den tsjekkiske radiomannen, som hadde kastet seg ut i fallskjerm i sitt hjemland for å kjempe mot okkupasjonsmakten i Nazi-Tyskland, var på slutten av sin følelsesmessige balansegang. Bare noen dager tidligere hadde SS Obergruppenführer Reinhard Heydrich, fungerende riksprotektor i Böhmen og Mähren, dødd av sårene han hadde pådratt seg under gjennomføringen av operasjon Anthropoid, et dristig komplott - godkjent av den tsjekkiske eksilregjeringen - for å slå et slag mot den tyske overkommandoen. Heydrich, selve legemliggjøringen av nazistenes brutalitet og en mann som hadde fått kallenavn som "Bøddelen" og "Slakteren fra Praha", ble angrepet 27. mai 1942 mens han kjørte i sin Mercedes cabriolet gjennom gatene i den tsjekkiske hovedstaden. Heydrich ble alvorlig såret av en panserverngranat gjemt i en dokumentmappe, og døde til slutt 4. juni. Attentatmennene, de tsjekkiske soldatene Josef Gabcik og Jan Kubis, som hadde fått opplæring i hemmelig virksomhet av det britiske Special Operations Executive (SOE), hadde vært på flukt siden attentatet, og nazistene var fast bestemt på å finne dem.
I frustrasjon over at jakten på Kubis var forgjeves, ble nazistenes gjengjeldelse grusom. Den 10. juni ble landsbyen Lidice utslettet fra kartet. Alle menn over 15 år ble summarisk skutt, mens kvinner og barn ble sendt til konsentrasjonsleir. Ytterligere hundrevis av tsjekkiske sivile ble samlet sammen, mishandlet og henrettet som et ledd i jakten på Heydrichs mordere. Etter noen dager orket ikke Curda, som var født i oktober 1911 i byen Stara Hlina, som den gang var en del av det østerriksk-ungarske keiserriket, mer blodsutgytelse. Mens de gjennomsøkte 36 000 hjem i nærheten av Praha, etterlyste nazistene offentlig informasjon og utlovet en belønning på 10 millioner kroner til den som var villig til å avsløre gjerningsmennene.
I et anonymt brev skrev Curda til SS og Gestapos etterforskere: "Slutt å lete etter Heydrichs mordere; slutt å arrestere og henrette uskyldige mennesker. Jeg orker ikke mer." Han fortsatte med å identifisere attentatmennene som "...en viss Gabcik fra Slovakia og Jan Kubis fra Mähren".
Forkrøplet av frykt for sitt eget liv og sannsynligvis motivert av belønningen, fulgte Curda opp brevet med personlig oppmøte i Gestapos hovedkvarter i Petschek-palasset i Praha. Overløperen var så nervøs at tyskerne knapt kunne forstå at han prøvde å ofre sine tidligere kamerater. Men da Curda plukket ut Gabciks erobrede koffert fra en gruppe med flere andre, fikk han endelig deres oppmerksomhet.
Curda fortalte nazistene at han ønsket å stoppe drapene på uskyldige mennesker og redde sin egen familie - og seg selv - fra gjengjeldelse. Likevel ble han avhørt intenst, slått og truet gjentatte ganger med henrettelse. Selv om han ikke visste hvor Gabcik og Kubis befant seg, avslørte han hvor flere skjulested befant seg. Et av disse tilhørte Marie Moravec og hennes 17 år gamle sønn, Ata. Attentatmennene hadde søkt tilflukt der ved flere anledninger i månedene før mordet på Heydrich.
Snart nok nærmet nazistene seg. Maria begikk selvmord om morgenen den 17. juni, og sønnen ble arrestert, overøst med alkohol og torturert. Til slutt brøt Ata sammen ved synet av morens avhogde hode som fløt i et akvarium. Han avslørte at Gabcik og Kubis muligens gjemte seg i katedralen St. Cyril og Methodius i Praha sentrum. Sammen med andre tsjekkiske krigere hadde de søkt tilflukt i kirkens krypt.
Etter en langvarig skuddveksling og til og med et forsøk på å få flyktningene ut av gjemmestedet, var alle agentene enten blitt drept eller hadde valgt selvmord framfor fangenskap og en pinefull død. Da likene av Gabcik og radiooperatøren Josef Valcik ble dratt opp på fortauet, kunne Curda med sikkerhet identifisere dem begge. Da nazistenes hevnorgie endelig stilnet av, viste det seg at 13 medlemmer av kirken var blitt henrettet sammen med mer enn 250 venner og slektninger av Gabcik og Kubis, mens en annen landsby, Lezaky, var blitt herjet.
Resten av krigen samarbeidet Curda med nazistene, og han giftet seg også med en tysk kone. Noe tyder på at han til og med hadde uttrykt beundring for Hitler under sin opplæring i spesialoperasjoner i Storbritannia, men befal i militæret ga ham gode skussmål, og en av dem hevdet til og med at Curda var "...dyktig og forståelsesfull, flittig og utholdende".
Selv om han var gåtefull, er det ingen tvil om resultatet av Curdas forræderi. Til tross for hans bekymring for tap av menneskeliv, døde hundrevis av tsjekkiske patrioter og uskyldige mennesker som følge av hans dobbeltspill.
Flere toppnazister som begikk ubeskrivelige krigsforbrytelser etter Heydrichs død, ble stilt for retten etter krigen. Heller ikke Curda kunne unnslippe dommens dag. Han hadde nemlig blitt boende i Praha under navnet Karl Jerhot, og en dag dukket han opp på den lokale politistasjonen i byen Manetin, øst for den tsjekkiske hovedstaden. Da han overga seg til myndighetene, skal han ha sagt: "La det som kommer, komme."
Han ble dømt til døden for høyforræderi, og han skal ikke ha bedt om noen formildelse. Han ble hengt 27. april 1947 i Pankrac-fengselet i Praha. Under rettssaken spurte dommeren Curda hvorfor han hadde forrådt Josef Gabcik og Jan Kubis. Den tiltaltes svar var skremmende: "Jeg tror du ville ha gjort det samme for 1 million mark."

å selge ut bøddelens drapsgruppe

OVERNoen historikere mener at Curda bare angav Heydrichs snikmordere fordi han fryktet at landsbyen hans skulle bli et mål for tyskerne
NEDERSTKyrillos- og Methodius-katedralen i Praha bærer arrene etter en skuddveksling mellom tsjekkiske motstandsfolk og tyske tropper
MOTSATT Restene av Heydrichs Mercedes

© Wikipedia Commons

Vidkun Quisling

Selv om navnet hans ble et synonym for landsforræderi, fastholdt den norske nazikollaboratøren sin uskyld helt til det siste

Ord	Tim Williamson

Alle menn eller stater som marcherer med Hitler, er våre fiender. Dette gjelder ikke bare organiserte stater, men alle representanter for den avskyelige rasen av quislinger som gjør seg til redskaper og agenter for naziregimet mot sine landsmenn ..." Winston Churchills tale i juni 1941 etter den tyske invasjonen av Sovjetunionen er et av de første eksemplene på et nytt ord: Quisling. Navnet, som snart ble synonymt med landsforræderi, tilhørte i virkeligheten den norske fascistlederen og nazikollaboratøren Vidkun Quisling. Quisling ble født i 1887 og vokste opp i en periode med store omveltninger i Norge. I 1905 ble den nesten hundre år gamle unionen med Sverige oppløst etter en folkeavstemning. Samme år begynte Quisling på militærakademiet i Oslo, der han gikk ut som den beste i klassen. Etter å ha blitt utnevnt til generalstabssjef i den norske hæren, ble han senere sendt til Petrograd som landets militærattaché. Den russiske revolusjonen hadde brutt ut året før, og en del av Quislings oppgave var å rapportere tilbake til sine overordnede om utviklingen av situasjonen.
I 1922 ble Quisling med på en humanitær delegasjon fra Folkeforbundet til Russland og Ukraina, som var midt oppe i en hungersnød som drepte anslagsvis fem millioner mennesker. De grusomhetene Quisling opplevde, kom til å prege ham, og rapportene hans fra oppdraget beskriver den desperate og tragiske situasjonen.
Da han vendte tilbake til Oslo vinteren 1929, var Quisling allerede i gang med å formulere en strategi for å oppnå makt på Stortinget. I 1930 utga han boken Russland og Vi("Russland og vi"), som hyllet rasemessig overlegenhet og gikk til kraftig angrep på den russiske bolsjevismen. Disse politiske synspunktene fant et hjem i Fedrelandslaget (FL), en høyrenasjonalistisk bevegelse. Quisling ble til og med invitert inn i regjeringen som forsvarsminister - en kortvarig rolle der han satte inn militæret mot sosialistiske streiker og innlemmet høyreorienterte paramilitære grupper i de norske væpnede styrkene i jakten på å utrydde opposisjonen.
Quisling ønsket å gå videre med sin rasistiske politikk og autoritære kontroll, og var med på å danne utbrytergruppen Nordisk Folkereisning i Norge, en fascistisk organisasjon og forløperen til hans nye politiske parti, Nasjonal Samling (NS), i 1933. NS var sterkt påvirket av fascismen i Tyskland og Italia, og dannet sitt eget uniformerte paramilitære korps, Hirden, som angivelig skulle beskytte Quisling på partimøter, men som også deltok i gatebråk med venstreorienterte grupper. Blant enkelte NS-medlemmer ble hilsenen "heil og sæl" tatt i bruk, noe som hadde store likhetstrekk med den nazistiske hilsenen, mens Quisling selv ble omtalt som Fører ("lederen").
NS tapte valget i 1933 til tross for betydelige økonomiske donasjoner fra den italienske fascistlederen Benito Mussolini. Quisling klarte likevel etter hvert å samle støtte fra de ulike høyreorganisasjonene i Norge, deriblant Norges Nasjonal-Socialistiske Arbeiderparti, en liten, men nidkjær etterligning av det tyske nazipartiet. Quislings retorikk ble stadig mer antisemittisk, og NS' publikasjoner forsvarte det tyske nazistpartiet mot kritikk. Ved stortingsvalget i 1937 fikk NS enda færre stemmer enn fire år tidligere. Medlemmene forlot NS i hopetall, og Quislings politiske ambisjoner ble henvist til relativ glemsel - eller slik kunne det se ut.
På slutten av 1930-tallet ble den truende krigen i Europa heftig debattert i Stortinget, med krav om å slå fast nasjonens nøytralitet. Quisling var i mellomtiden opptatt med å skaffe seg allianser, og sommeren 1939 reiste han til Berlin og møtte flere fremtredende nazistiske diplomater og embetsmenn, deriblant Alfred Rosenberg, leder for nazistenes utenrikspolitikk og en av partiets mest ivrige ideologer. Under reisen sikret han også finansiering til partiet sitt, som han talte om på den årlige konferansen i august 1939:

VENSTREQuisling holder en tale under en av sine reiser til Tyskland, ca. 1941

"Etter år med utrettelig kamp, med oppturer og nedturer, står vi nå ... overfor muligheten for hendelser som kan bli avgjørende også for dette landet."
Krigsutbruddet 3. september skapte en krise i Norge, som bare ble mer desperat etter den sovjetiske invasjonen av Finland i november. Quisling var overbevist om at samarbeid med Tyskland var den eneste måten å bevare norsk selvstendighet på. I desember ble han invitert til Reichskanzleramt for audiens hos Hitler. Selv om han snakket tysk langt mindre flytende enn russisk, fortalte Quisling oppriktig om sine planer om å iscenesette et kupp, ta kontroll over regjeringen og oppruste Norge for å beskytte nøytraliteten. Han advarte også mot en truende britisk intervensjon i Skandinavia og ba om tysk støtte. Selv om Hitler var skeptisk til Quislings evne til å gjennomføre et vellykket kupp, uttrykte han bekymring for at de allierte skulle få kontroll over regionen, og lovte betydelige midler til NS.
I februar 1940 gjennomførte den britiske Royal Navy et raid mot et tysk tankskip, Altmark, for å befri en rekke allierte krigsfanger. Ettersom Altmark seilte i norsk farvann, krenket den britiske razziaen norsk nøytralitet, noe som utløste harme i Stortinget. To måneder senere begynte britene å legge ut miner i norske farvann i et forsøk på å blokkere tyskernes tilgang til Nordsjøen og stoppe deres jernimport langs norskekysten fra Sverige. Dermed var det nærmest uunngåelig at Norge ville bli trukket inn i krigen.
Den tyske invasjonen av Danmark og Norge, operasjon Weserübung, begynte tidlig den 9. april. Danmark falt i løpet av få timer, mens tyske angrep raskt etablerte kontroll over Norges viktigste havner. Den norske regjeringen og kongefamilien ble evakuert fra Oslo, som ble okkupert av tyske tropper. Med Hitlers godkjennelse gjorde Quisling sitt trekk for å gripe makten. Samme kveld holdt han en radiotale til nasjonen: "Kjære nordmenn, ved å legge miner i norsk territorialfarvann har England krenket Norges nøytralitet", erklærte han og beskyldte regjeringen for å ha sviktet hovedstaden og folket. "Under disse omstendigheter har Nasjonal Samling både rett og plikt til å påta seg maktens ansvar." Quisling avsluttet sin tale med å navngi medlemmene av sitt kabinett, med seg selv i spissen. Han oppfordret til at motstanden mot den tyske invasjonen måtte opphøre, og truet med represalier for alle som nektet å underkaste seg det nye regimet. Kong Haakon VII nektet imidlertid å legitimere Quisling som statsminister, og dermed mislyktes hans forsøk på å ta makten etter mindre enn en uke.
Kampen om Norge fortsatte utover sommeren, og franske og britiske styrker forsøkte desperat å holde fotfeste i den nordlige delen av landet. I mellomtiden befestet tyskerne grepet om Norge og opprettet et okkupasjonsregime, eller Reichskommissariat, ledet av Josef Terboven. Alle andre politiske partier enn Nasjonal Samling ble forbudt, og Quisling ble utnevnt til å sitte i Terbovens regjering og hjelpe til med å administrere okkupasjonen.
I februar 1942 ble Quisling på nytt utnevnt til "ministerpresident", ansvarlig overfor Terboven, men med kontroll over innenrikssaker. En av hans første handlinger var å gjeninnføre en lov som forbød innvandring av jøder til landet. Dette ble etterfulgt av massearrestasjoner og deportasjoner av jøder, hvorav mange hadde flyktet til Norge for å unnslippe Det tredje riket. Omtrent 772 jøder ble deportert fra Oslo til Tyskland, før de ble overført til Auschwitz, der de fleste ble drept. Quisling opprettet også en norsk variant av Hitlerjugend, og gjorde den obligatorisk for alle barn mellom ti og 18 år. Han forsøkte å omstrukturere utdanningssystemet ved å innføre en lojalitetsed som alle lærere måtte avlegge til Nasjonal Samling. Da lærerne nektet, fikk Quisling dem arrestert, og 500 av dem ble sendt til arbeidsleirer i det iskalde Nord-Norge. Mange ble syke og døde under forferdelige forhold.
Lærerstreiken var bare den første av mange opprørsaksjoner mot okkupasjonen og Quislings regime. Mens den underjordiske norske motstandsbevegelsen, Milorg, drev sabotasje og etterretningsarbeid, begynte den spente maktbalansen mellom det tyske Reichskommissariat og Quislings regjering å forverre seg. I august 1943 ble politimesteren i Oslo, Gunnar Eilifsen, henrettet av tyskerne fordi han hadde nektet å følge ordre fra Terboven. Drapet ble gjort lovlig av Quisling, og flere titalls sivile ble senere arrestert og henrettet på samme falske grunnlag. Dødsfallene opprørte det norske samfunnet og demonstrerte Nasjonal Samlings underkastelse under tyskerne.
I januar 1944 tilbød Quisling nordmenn å verve seg til den tyske hæren for å kjempe på østfronten, men tilbudet ble avslått av nazistene. Mot slutten av 1944 rykket imidlertid Den røde armé inn i Nord-Finnmark, og den fikk senere selskap av norske eksilstyrker og motstandsfolk. De tyske styrkene som trakk seg tilbake, iverksatte den brente jords politikk og tvang over 70 000 sivile til å evakuere sørover under våpenhvile. I mellomtiden hadde de vestallierte befridd Frankrike og rykket østover. Til tross for at Det tredje rikets fall så ut til å være uunngåelig, reiste Quisling til Berlin i januar 1945 for å forsikre Hitler om sin lojalitet, kanskje i håp om at dette på en eller annen måte kunne beskytte ham mot det som nå var uunngåelig.
I mai 1945 overga Quisling seg til Milorg-styrkene og ble fengslet på Akershus festning i Oslo. Under rettssaken i august samme år ble han anklaget for statskupp, drap, landsforræderi og underslag. Nasjonal Samling var i ettertid blitt erklært som en ulovlig organisasjon av den norske eksilregjeringen. Quisling hevdet at han bare hadde handlet av patriotisme og i Norges interesse. Helsen hans forverret seg raskt etter hvert som rettssaken skred frem og bevisene mot ham ble samlet. Han var knapt i stand til å stå oppreist da han holdt en av sine siste forklaringer for retten: "Hvis min gjerning virkelig har vært landsforrædersk, så vil jeg be til Gud for Norges skyld at mange av Norges sønner også må bli landsforrædere som meg."
Quisling ble funnet skyldig på nesten alle punkter og dømt til døden. Klokken to om natten den 24. oktober ble han vekket i cellen og beordret til å kle på seg. Deretter ble han ført ut på festningsvollene, hvor han fikk bind for øynene og armene bakbundet før han ble skutt.

OVER Hitlers og andre nazistiske tjenestemenn møter medlemmer av Nasjonal Samlings Ungdomsfylking, Quislings fascistiske ungdomsbevegelse

"Quisling var overbevist om at samarbeid med Tyskland var den eneste måten å bevare norsk selvstendighet på"

Quisling avbildet i Nasjonal Samlings nazi-inspirerte uniform

OVERNasjonal Samlings parade i 1942, med Quisling og partifunksjonærer som gjør honnør

MOTSATTBristol overgir seg til Isabella under hennes invasjon av England

Royal Lovers' Erobring

Isabella, dronning av England, og hennes elsker, Roger Mortimer, risikerte alt for å gjennomføre en av de mest dristige invasjonene i engelsk historie

Ord	June Woolerton

On stille septemberdag i 1326 seilte en flåte av båter inn i elven Orwell. Hundrevis av menn gikk i land med hester, proviant og våpen. I spissen for flåten sto ingen ringere enn dronningen av England, Isabella av Frankrike, og ved hennes side sto mannen som var kjent som hennes elsker, Roger Mortimer, som flere år tidligere hadde flyktet fra England for å redde livet sitt. Sammen kom de i sinne, fast bestemt på å demontere landets regjering.
Det virket usannsynlig at de ville lykkes. Invasjonshæren var liten, og man var ikke engang helt sikker på hvor den egentlig hadde landet. Englands konge hadde potensial til å samle en formidabel styrke til å stå imot, og han hadde en enorm statskasse til rådighet. Mortimer hadde en pris på sitt hode, etter å ha vært i eksil i tre år etter et tidligere opprør mot Edvard 2., mens Isabella hadde begått forræderi ved å innlede et forhold til ham. En ustabil invasjon ledet av en forrædersk dronning og en utilgivelig opprører hørtes ut som en oppskrift på katastrofe. Men bare uker senere hadde Isabella og Roger erobret landet og var i ferd med å avsette Edvard 2. og selv ta makten med en stadig voksende bølge av folkelig støtte i ryggen. En av grunnene til at denne usannsynlige kongelige invasjonen lyktes, var valget av fiende.
Da dronning Isabella og Roger Mortimer invaderte England den 24. september 1326, hadde de Despensers i siktet. Familien hadde blitt fremtredende i løpet av de foregående åtte årene, hovedsakelig på grunn av Edvard 2.s hengivenhet til Hugh Despenser den yngre. Edvard hadde for vane å velge seg favoritter, og det gikk rykter om at noen av dem var hans elskere, men Hugh Despenser hadde mer makt enn noen før ham. Sammen med sin far, Hugh Despenser den eldre, samlet han raskt opp jord og penger, i tillegg til at han fikk innflytelse over kongens politikk og regjering. Despenser-familien var blitt så upopulær at de i 1321 ble landsforvist, og det brøt ut krig mellom kongen og baronene som var imot favorittene hans. Kong Edvard vant til slutt det avgjørende slaget ved Boroughbridge i 1322, og Despenserne ble deretter gjeninnsatt i hjertet av hoffet. Med deres medvirkning straffet kongen dem som hadde satt seg opp mot dem, og Edvard og hans favoritter fikk fritt spillerom. Da Isabella ankom med hæren sin, var Despenser-familien det mest forhatte folket i England. Mens invasjonsstyrken på bare 1500 mann lastet av våpen og proviant, satt Isabella i en provisorisk leir og skrev brev til innbyggerne i London for å forklare at hun var kommet for å befri England fra Despenserne. Brevene inneholdt ingen trusler mot kongen, hennes mann, men bare løfter om å redde landet. Det var nok til å få folk over på hennes side.
Men selv om Isabella spilte rollen som den desperate dronningen som risikerte alt for å redde sitt folk fra tyranniet, hadde hun også svært personlige grunner til å ønske å se Despenserne beseiret. Selv om hun gikk inn i historien som "djevelen av Frankrike", var Isabella egentlig en usannsynlig rebell. I mesteparten av ekteskapet var hun en lojal gemalinne for sin

kongen til tross for hans uberegnelige oppførsel. Hun var født som prinsesse av Frankrike i 1295 og ble tidlig hyllet for sin skjønnhet. I 1308 giftet hun seg med Edvard 2., og måtte utstå flere år med ydmykelser da ektemannen forfremmet sin daværende favoritt, Piers Gaveston, foran henne. Isabella så landområder og juveler som var ment for henne, bli gitt til Gaveston, men hun inngikk et kompromiss og lærte seg å leve sammen med Edvard og hans yndling. Hun trøstet sin mann da Gaveston til slutt ble henrettet av ulykkelige baroner. Hun hadde stått ved sin manns side da Despenser-familien kom til makten, og da motstanden mot dem først truet med å utvikle seg til krig, ga hun ham en ansiktsreddende grunn til å sende dem i eksil ved å trygle på sine knær om at familien skulle sendes bort. Bare noen måneder senere hjalp hun Edvard med å skape en mulighet til å vende seg mot fiendene sine, men da Despenser-krigen var vunnet i 1322, ble hun satt på sidelinjen igjen. Bare måneder etter seieren ved Boroughbridge led Edvard et ydmykende nederlag i sitt skotske felttog og flyktet sørover sammen med Despenser. Isabella ble etterlatt i Tynemouth i Northumberland, og det var bare med nød og neppe at hun slapp unna. To av hofdamene hennes døde, og Isabellas lojalitet til Edvard vaklet. De neste månedene tilbrakte hun lite tid sammen med ham, og hun nektet å sverge lojalitet til Despenser-familien. Da Edvard i 1324 kom på kant med Isabellas bror, kong Karl 4. av Frankrike, gikk Despenserne til angrep på henne og tok hennes landområder, hennes husholdning og hennes fire barn.
Isabella sluttet seg til en voksende skare av høytstående personer som var blitt beseiret av Despenserne, og som fryktet for sin egen sikkerhet da kongens favoritter gjorde som de ville. Bakgrunnen for hennes allianse med Roger Mortimer er fortsatt mystisk, men i likhet med Isabella hadde også han vært en lojal tjener av Edvard 2. som hadde blitt en fiende på grunn av Despenserne. Roger, baron Mortimer, var sønn og barnebarn av menn som hadde støttet Edvards far og bestefar i deres walisiske felttog. Han hadde hatt jord i de walisiske markene på grensen til England, og hadde inngått et velstående ekteskap med Joan de Geneville. Mortimer ble utnevnt til lordløytnant av Irland i 1316, men etter hvert som Despenser-familien samlet landområder i Wales, ble han stadig mer ulykkelig, og i 1322 var han på den tapende siden ved Boroughbridge. Dødsdommen som fulgte etter tilfangetakelsen, ble omgjort til livsvarig fengsel. Han ble ført til Tower of London, hvorfra han rømte 1. august 1323. Det er mulig at han og Isabella allerede hadde kontakt - dronningen av England hadde vært i Tower i februar 1323 mens Roger satt der i fangenskap, og kort tid etter skrev hun et brev til støtte for hans kone. Hvorvidt Isabella og Mortimer inngikk et politisk eller personlig partnerskap på dette tidspunktet, forblir et mysterium. Neste gang de møttes igjen, var i Frankrike, dit han flyktet etter sin berømte flukt fra Tower. Det var her de ble kjærester og planla invasjonen.
Dronning Isabellas reise til Frankrike var tilsynelatende for å hjelpe sin mann. Edvard var ikke bare konge av England, men også hertug av Akvitania, noe som betydde at han skyldte Isabellas bror, Karl 4., hyllest for sine franske landområder. Edvard ville ikke bøye kne for noen, men han var også redd for at fiendene hans ville vende seg mot Despenserne hvis han forlot England. De kongelige favorittene var ikke velkomne i Frankrike, så Edvard ble værende. I 1325 konfiskerte Karl eiendommene hans, og pave Johannes XXII foreslo at Isabella skulle reise til Frankrike for å forhandle med broren og prøve å løse situasjonen. Hun forlot England med et mildt løfte om å finne en løsning på ektemannens problemer, men så snart hun kom til Paris, forandret Isabella seg. Hun forhandlet frem et forlik der hennes eldste sønn, prins Edvard, skulle betale tributt for landområdene på farens vegne, men hun nektet å reise hjem og holdt ut til den 13 år gamle sønnen ble sendt til henne. Sønnen gjorde sin hyllest i Paris i september 1325, og Isabella hadde dermed ingen grunn til å bli i Frankrike. Ektemannen sendte biskopen av Exeter, Walter de Stapledon, for å hente henne hjem, men hun nektet å møte ham. Da Stapledon forsøkte å tvinge henne til å vende tilbake ved å erklære foran Karl 4.s hoff at hun måtte dra tilbake til Edvard, forsvant den ydmyke og trofaste Isabella for godt. Foran en sjokkert forsamling fortalte hun biskopen at hun ikke ville dra, og la til at "noen har kommet mellom meg og min mann" Broren hennes støttet henne og sa til biskopen at "dronningen kom av egen fri vilje og kan fritt vende tilbake hvis hun ønsker det. Men hvis hun foretrekker å bli, nekter jeg å utvise henne." Isabella begynte å kle seg som enke for å vise at hun anså ektemannen som tapt for henne - på grunn av Despenser.
I løpet av noen måneder lot Edvard alle få vite at han trodde ekteskapet hans var i fare på grunn av Mortimer, som hadde ankommet Paris da 1325 nærmet seg slutten. Tiltrekningen mellom Isabella og Mortimer var åpenbar, og affæren deres ble beryktet. Det er få referanser til det i datidens krøniker, men i juni 1326 skrev Edvard 2. til Karl 4. og beskrev Isabellas oppførsel som "upassende", og la til at hun "omgås vår... dødsfiende Mortimer", og sendte for sikkerhets skyld en kopi til paven. Omtrent samtidig ble det nedtegnet en krangel mellom Mortimer og Isabella, der han truet med å drepe henne etter at hun hadde foreslått at hun skulle vende tilbake til Edvard. At denne krangelen fant sted i nærvær av Isabellas sønn, viser hvor dype følelsene mellom dem var. Forholdet deres var ingen hemmelighet, og det var heller ikke planene deres om å invadere.
Edvard 2. var så sikker på trusselen at han i januar 1326 ga ordre om at det skulle settes ut vakter langs Englands sørkyst for å spore opp brev fra konspiratørene. I februar skrev Edvard til sheriffer rundt om i England og advarte dem om å være klare til å gripe til våpen mot Isabella, som han mente var påvirket av Mortimer. I mellomtiden korresponderte dronningen og baronen med motstanderne av Despenserne i England, samtidig som de forsøkte å bygge allianser på kontinentet. I et annet brev til sønnen ba Edvard 2. ham om ikke å gifte seg uten hans tillatelse, vel vitende om at den engelske tronarvingen var et nyttig forhandlingsredskap i Isabellas forsøk på å vinne støtte til sitt planlagte angrep. Edvard så ut til å få overtaket da paven i juli 1326 beordret Karl 4. til å stanse støtten til Isabella og hennes elsker, og krønikeskriveren Froissart forteller at den franske kongen kort tid etter tilkalte søsteren sin og ba henne om å droppe invasjonsplanene. Isabella ignorerte ham og reiste til sine egne landområder i Ponthieu for å skaffe støtte, og da august nærmet seg, fulgte hun Mortimer til Hainaut, der hun inngikk flere avtaler med greven Vilhelm for å få støtte til invasjonsplanene sine. En av disse gikk ut på å gifte bort sønnen sin til en av døtrene hans, og avtalen ble undertegnet 27. august. Brudens medgift inkluderte penger og skip, og i løpet av en måned førte Isabella og Mortimer hæren sin av støttespillere og leiesoldater, samt den unge arvingen til den engelske tronen, om bord på båtene i Dordrecht og satte seil mot England den 22. september.

OVER TIL VENSTRE Ekteskapet mellom Isabella av Frankrike og Edvard 2. av England i 1308, avbildet i miniatyr
HØYRE OVER Edvard II kom til tronen som en populær konge, men sløste bort folkets gode vilje på grunn av dårlig dømmekraft

"Selv om hun ble kjent i historien som "djevelen av Frankrike", var Isabella faktisk en usannsynlig opprører"

Mortimers dristige flukt

Hvordan Roger Mortimer unnslapp den visse død med en dristig flukt fra Tower

Selv om Roger Mortimer er kjent for sitt kjærlighetsforhold til Isabella og invasjonen av England, hadde han allerede sikret seg en plass i den kongelige historien før disse hendelsene. Den 1. august 1323 ble han en av de få personene som var kjent for å ha unnsluppet Tower of London.
Mortimer hadde havnet i Tower i 1322 etter å ha tapt i slaget ved Boroughbridge (som ble utkjempet i Yorkshire den 16. mars). Han ble funnet skyldig i forræderi og dømt til døden, men Edvard omgjorde dommen til livsvarig fengsel, noe han senere skulle komme til å angre på.
Mortimer hadde ikke tenkt å la fengselsoppholdet stoppe arbeidet sitt mot Despenserne, og han korresponderte med sine allierte i brev som ble smuglet ut av Tower. Edvard snappet dem opp, og da han innså faren, vurderte han å få ham drept.
Mortimer visste da at han måtte flykte, og 1. august 1323 brukte han et triks som hadde fungert for en annen berømt rømling, biskop Ranulf Flambard, ved å bruke vin til å slå vaktene hans bevisstløse. Mens Flambard hadde drukket dem fulle, klarte Mortimer å få et slags beroligende middel i vinen som ble servert til dem på Peter Ad Vincula-festen. Da de alle var bevisstløse, hjalp underløytnanten i tårnet - som på mystisk vis hadde takket nei til vin hele kvelden - til med å lage et hull i Mortimers celle, og sammen med en annen fange rømte Mortimer til slutt gjennom kjøkkenet og klatret opp i en skorstein for å komme opp på taket. Ved hjelp av taustiger kom de seg over tårnets vegger og tak, og kort tid etter befant de seg i en båt som ble rodd til Greenwich.
Mortimer var nå landets mest ettersøkte mann, men mens bevæpnede vakter lette etter ham, dro han til Windsor Castle for å forsøke å befri andre som satt innesperret etter Boroughbridge. Deretter satte Mortimer kursen mot sørkysten og Isle of Wight, og derfra kom han seg i relativ sikkerhet i Frankrike. Flukten hans ble en legende, og bidro bare til at Edvard og Despenser-familien hatet ham enda mer.

OVERE Et kobberstikk av Isabella fra publikasjonen fra 1890 The Queens Of England Volume I skrevetav Sydney Wilmot

OVERMed morens hånd i sin hule hånd vender en ung Edvard III tilbake til Englands kyst

1. november
Etter å ha sikret seg Bristol, etablerer Isabella sin base i Hereford og sender styrkene sine for å fange mannen sin.

16. oktober
Siden ankomsten til Gloucester en uke tidligere har Edvard II holdt seg skjult. Da Isabella når byen, flykter han inn i Wales samme dag.

16. november
Den rømte kongen og Hugh Despenser d.y. blir fanget av Henrik av Lancaster i nærheten av Llantrisant.

25. oktober
Edvard 2. og Hugh Despenser d.y. forsøker å seile bort, men været presser dem tilbake til Wales.

18.-26. oktober
Bristol, som holdes av Hugh Despenser d.e., beleires i flere dager av invaderende styrker. Når Bristol faller til Isabella, blir Hugh henrettet offentlig.

2. oktober
Isabella og hæren hennes når Oxford, der hun blir tatt imot som en frelser. Herfra marsjerer hun mot London.

26. september
Etter å ha marsjert innover i landet i to dager inntar invasjonsstyrken Cambridge, og støtten til Isabellas sak vokser.

24. september
Isabella, Roger og flåten deres på ti fiskeskip når engelsk kyst, men inntrengerne er ikke sikre på hvor de befinner seg.

2. oktober
Til tross for at Edvard 2. har beordret lokale sheriffer til å organisere motstand mot invasjonsstyrkene, flykter han fra London for å dra til Wales.
7. oktober
Isabella får høre om Edvards flukt vestover da hun når Dunstable, og hun følger straks etter.

"Edvard 2. beordret byen til å stenge portene for Isabella og Mortimer - i stedet ble de ønsket hjertelig velkommen"

Isabellas første møte med utroskap

Dronningen av England kjente godt til straffen for utro kongelige hustruer

Isabella av Frankrike var om noen klar over hvilke farer kongelige kvinner som ble anklaget for utroskap, kunne utsettes for. Som ung dronning hadde hun sett sine svigerinner bli kastet i fengsel på grunn av påstander om at de hadde vært hennes brødre utro. Konsekvensene for kongehuset var intet mindre enn katastrofale.
I 1313 hadde Isabella og Edvard besøkt hennes far, Filip 4., i Paris. Under feiringen ga Isabella vesker til sine brødre, Karl, Ludvig og Filip, og deres koner. Senere samme år så hun de samme veskene bli båret av to normanniske riddere i London. I 1314, da Isabella besøkte sin far alene, fortalte hun ham at hun trodde svigerinnene hennes kunne ha affærer med ridderne. Filip fikk dem alle overvåket og anklaget mennene, Gautier og Philippe d'Aunay, for utroskap med sine svigerdøtre. De to mennene ble funnet skyldige, og det samme ble Karls kone, Margaret, og Filips ektefelle, Blanche. Ludvigs kone, Jeanne, ble erklært uskyldig. Ridderne ble henrettet, og Margaret og Blanche ble fengslet.
I løpet av noen måneder var Filip 4. død. Ludvig ble konge og førte huset Capet videre, men han hadde ingen gemalinne før Margaret beleilig døde i 1315, slik at Ludvig kunne gifte seg på nytt. Han døde i juni 1316, og sønnen hans, Johan, som ble født i november samme år, levde bare i fem dager. Ludvig hadde fått datteren Johanna med Margareta, men hans bror Filip bestred nå hennes legitimitet på grunn av morens utroskap. Han ble konge, men døde i 1322 og etterlot seg bare døtre. Broren Karl overtok kronen, ettersom tradisjonen med kun mannlig arverekkefølge hadde slått rot da Filip gjorde krav på kronen foran en kvinne.
Karl giftet seg igjen to ganger etter at hans første kone ble fengslet, men ved sin død i 1328 etterlot han seg ingen arving, og den franske kronen gikk over til huset Valois. Isabella hadde ikke bare sett sine svigerinner lide som følge av deres utroskap, men affærene hadde også ført til at hennes kongehus hadde mistet kronen. Det skulle også få mer alvorlige konsekvenser. Til slutt ble Valois' krav på den franske kronen utfordret av Isabellas sønn, Edvard 3., noe som førte til Hundreårskrigen.

OVERHugh Despenser d.y. møter sin grusomme skjebne, slik den er skildret i Froissarts krøniker

NEDERSTDronning Isabellas styrker marsjerer inn i Hereford, hvor hun baserte sine operasjoner (en annen skildring av Despenser død vises i bakgrunnen)

Edvards spioner visste hvor de planla å gå i land, og kongen hadde beordret en flåte av skip til Orwell, men den dukket aldri opp. Da inntrengerne gikk i land, var de raske og hensynsløse i sin operasjon. Isabella var en mester i å vinne folkets støtte, og dagen etter at hun ankom Orwell, dro hun kledd i enkens klær mot helligdommen i Bury St Edmunds, mens hun forsikret lokalbefolkningen om at troppene hennes ikke ville plyndre og betale for skadene som allerede var gjort. Da hun nådde Cambridge, sluttet en rekke biskoper seg til henne for å uttrykke sin støtte og overrekke sårt tiltrengte midler.
Edvard 2. forsøkte i mellomtiden å samle tropper og ba befolkningen i London om hjelp - men han ble nærmest ignorert. Han benådet mordere hvis de ville kjempe for ham, og utlovet en belønning på 1000 pund for Mortimers hode. Angriperne satte kursen mot Oxford, og Edvard 2. beordret byen til å stenge portene for Isabella og Mortimer - i stedet ble de ønsket hjertelig velkommen. Isabella fikk overrakt et sølvbeger, og en av hennes vennligsinnede biskoper, Adam Orleton, holdt en preken i St Mary's i byen til støtte for henne.
Edvard begynte å flykte vestover, mens Isabella og Mortimer siktet seg inn på London og appellerte til byens borgere om hjelp. I midten av oktober vendte byen seg til dronningens fordel, inntok Tower og drepte en av Despensers menn. Walter de Stapledon befant seg i London på dette tidspunktet og red for å søke tilflukt i St Paul's, men han ble avskjært og drept, og hodet hans ble sendt til Isabella som trofé. Det nådde henne i Gloucester etter at hun og Mortimer hadde bestemt seg for å følge Edvard mot Wales. Kort tid etter tok de sin første Despenser etter å ha beleiret Bristol, som var under kommando av Hugh den eldre. Da byen falt, ble han stilt for retten og henrettet, mens sønnen hans og Edvard 2. red håpløst gjennom Wales i et forsøk på å finne støttespillere.
Da han innså at saken hans var tapt, appellerte Edvard forgjeves til Isabella om å forhandle frem et forlik. Da han ble tatt til fange i nærheten av Llantrisant den 16. november, hadde han få menn til å støtte seg, og kona og elskeren hennes var allerede i gang med å utstede ordre om å få landet tilbake til normale tilstander. Edvard ble sendt til Monmouth Castle, mens Hugh Despenser d.y. ble stilt for Isabella i Hereford, der han til slutt ble dømt den 24. november og døde en grusom død umiddelbart etterpå.
Den 26. november ble det store seglet overlevert til dronning Isabella. Hun og Mortimer hadde nå i praksis overtatt styringen av England bare to måneder etter at invasjonen hadde begynt. Edvard 2. forble i varetekt mens et råd diskuterte hans skjebne, og i januar ble beslutningen om å avsette ham vedtatt av parlamentet. Isabellas sønn ble Edvard 3., som ble kronet 1. februar 1327, mens moren og hennes elsker var til stede i Westminster Abbey for å se på. Tenåringskongen satt kanskje på tronen, men de kontrollerte den. Da nyheten om Edvard 2.s død nådde hoffet 23. september 1327, hadde Isabella og Mortimer full kontroll og gjorde lite for å skjule forholdet sitt.
Invasjonen som hadde startet under så ugunstige omstendigheter, hadde ført dem til makten uten store blodsutgytelser. De elskende hadde frigjort England fra noen av landets mest forhatte skikkelser, men i løpet av tre år ble de kastet fra makten uten protester. Mortimer ble anklaget for å ha tatt til seg makt som var forbeholdt en kongelig, og ble henrettet ved henging i 1330 etter ordre fra Edvard III. Isabella kom senere ut av husarrest for å spille en rolle i det kongelige liv igjen under sønnens regjeringstid.

Amerikansk
Skurk:General
James Wilkinson

James Wilkinson var fem amerikanske presidenters fortrolige, og skjulte med hell sin rolle som spansk hemmelig agent

A dekorert soldat som tjenestegjorde i den kontinentale hæren under den amerikanske revolusjonen, første guvernør i Louisiana-territoriet, fem presidenters fortrolige - og en hemmelig agent for Spania som konspirerte mot sitt eget land. General James Wilkinson var en vandrende selvmotsigelse, en mann hvis ønske om beundring bare ble overgått av en kjærlighet til penger som drev ham til å forråde landet han tjente.
Wilkinson ble født i 1757 og kom fra en fattig, men fornem familie i Maryland. Hans fremtid, både økonomisk og politisk, ble langt bedre da han i 1778 giftet seg med Ann Biddle, et medlem av den viktige bankierfamilien med samme navn i Philadelphia. Wilkinson var gjennomsyret av et motsetningsfylt syn på rettigheter og moralsk smidighet, og han var en mester i intriger.
Wilkinson begynte i militærtjeneste da han fylte 18 år, og deltok i den vellykkede beleiringen av Boston, som drev britene på flukt, før han ble sendt til Canada som assistent for Benedict Arnold, en annen beryktet forræder. Wilkinson løy om sitt militære engasjement for å bli forfremmet, men de stadige intrigene førte til at han ble avskjediget fra den kontinentale hæren i 1778.
Etter noen få år i politikken flyttet Wilkinson til Kentucky-territoriet, som på den tiden fortsatt var en del av Virginia. Da Kentucky ikke fikk status som delstat, fant Wilkinson på en ny plan for å berike seg selv. I 1788 reiste han til New Orleans, som da var under spansk kontroll, og møtte guvernør Esteban Rodríguez Miró, som presenterte en svært spennende idé. Hvis Spania tilbød Kentucky-territoriet en velvillig behandling som vasallstat, ville Wilkinson arbeide for å løsrive området fra Virginia og sørge for at det aldri søkte om å bli en stat igjen. Det skulle bli en del av det spanske imperiet. I bytte mot dette skulle Spania tilby den nye vasallstaten Kentucky eksklusive handelsrettigheter langs Mississippi-elven.
Wilkinson neglisjerte selvfølgelig ikke sin egen posisjon. Han ville ha tusenvis av hektar under spansk beskyttelse langs Mississippi og en liten formue i gullmynter. Miró var ikke dum. Han innså at Spania risikerte krig med den nye amerikanske nasjonen hvis de førte en slik politikk. Men han var også klok nok til å innse at Wilkinson kunne bli en nyttig alliert for Spania i fremtiden. Han gikk derfor med på å innrullere Wilkinson som "Agent 13" etter at amerikaneren i all hemmelighet hadde sverget troskap til kongen av Spania. Det gjorde Wilkinson, og snart begynte han å motta regelmessige forsendelser av gullmynter som ble gjemt i tønner og fraktet oppover Mississippi-elven med lekter. Dermed ble Wilkinson den sentrale figuren i det som senere ble kjent som "den spanske konspirasjonen".
Ryktene gikk alltid rundt Wilkinson, men selv om det fantes mistanker om at han kunne være spion for Spania, var det ingen i den amerikanske regjeringen som hadde noen bevis. Det var en spesielt vanskelig tid i den nye republikken, og det var av største viktighet å opprettholde lojaliteten til hæren. Hensynet til nødvendigheten ble tilsidesatt. Wilkinson må ha vært henrykt da George Washington forfremmet ham til brigadegeneral. Han fortsatte som en viktig offiser i hæren under presidentene John Adams, Thomas Jefferson og James Madison.
I 1803 overtok Wilkinson Louisiana-kjøpet fra den franske regjeringen på vegne av USA, og i 1805 ble han landets første guvernør. Han brukte stillingen til å advare Spania om USAs planer om å ekspandere vestover. Dette gjorde det mulig for Spania å bygge forsvarslinjer og forsterke troppene sine. Dette forsinket den amerikanske annekteringen av Texas.
Wilkinson var en innbitt intrigemaker, og han var også involvert i den såkalte Burr-konspirasjonen. I 1806 innledet den tidligere visepresidenten Aaron Burr hemmelige forhandlinger med britene, der han foreslo at de sørvestlige territoriene kunne danne et uavhengig land som var gunstig for Storbritannia. Han kontaktet også spanske tjenestemenn og foreslo en lignende plan. Wilkinson, som alltid var en intrigant, ble med Burr for å fremme ideen i bytte mot et løfte om betydelige rikdommer. Da komplottet ble oppdaget, forfalsket Wilkinson brev han hadde mottatt fra Burr, og tilbød dem til den amerikanske regjeringen. Dette resulterte i at Burr ble siktet for forræderi. Burr ble til slutt frikjent da John Marshall, høyesterettsjustitiarius i USAs høyesterett, mente at bevisene som ble lagt frem, var utilstrekkelige.
Ved hjelp av utspekulert forfalskning klarte Wilkinson midlertidig å unndra seg rettsforfølgelse, men da James Madison etterfulgte Jefferson som president, beordret han Wilkinson stilt for krigsrett. Saksbehandlingen var uoversiktlig, og generalen ble til slutt frikjent. Han var klar over at nye anklager kunne følge, og flyktet til Mexico City, der han døde i 1825, 68 år gammel. De endelige bevisene på hans forræderske aktiviteter dukket først opp flere tiår etter hans død, noe som fikk president Theodore Roosevelt til å si: "I hele vår historie finnes det ingen mer foraktelig karakter."

OVERWilkinsons far sa en gang til ham: "Min sønn, hvis du noen gang finner deg i en fornærmelse, vil jeg gjøre deg arveløs."

UNDERDette maleriet skildrer området rundt Boston under beleiringen

Julius & Ethel

De eneste amerikanske borgerne som noensinne har blitt henrettet for spionasje, var Rosenbergs kommunistiske spioner eller ofre for en felle for myndighetene?

For fans av true crime-serier høres den sjokkerende historien om et jødisk ektepar som stilles for retten for å ha overlevert atomhemmeligheter til Sovjetunionen, ut som et plott for en bokserie som er verdt å binge. Men denne historien er ekte - og den ender i tragedie.
På 1950-tallet var frykten for at Sovjetunionen skulle avfyre en atombombe mot USA til å ta og føle på. Denne frykten, som ble næret av den amerikanske regjeringen, skapte hysteri i den amerikanske befolkningen, en kaldkrigsparanoia som gjennomsyret dagliglivet. Det fantes imidlertid de som støttet Stalins supermakt, og noen av dem gikk til og med så langt som til å melde seg inn i partiet Young Communist League.
I 1936, tre år før andre verdenskrig brøt ut, deltok 21 år gamle Ethel Greenglass på et møte i kommunistpartiet i New York City, der hun møtte en ung mann ved navn Julius Rosenberg. De giftet seg i 1939, og i 1947 ble de foreldre til to sønner.
Ethel, som hadde ambisjoner om å bli sanger og skuespiller, fikk jobb som sekretær i et rederi, mens Julius, som var utdannet elektroingeniør, arbeidet med forskning på rakettstyring, radar og elektronikk for hærens signalkorps i Fort Monmouth i New Jersey. Han ble senere oppsagt på grunn av sitt engasjement i kommunistpartiet, men ikke før han angivelig hadde opptrådt som informant for Sovjetunionen ved å videreformidle svært sensitiv informasjon.
Den 17. juni 1950 ble Julius arrestert, mistenkt for spionasje, og den 11. august ble Ethel varetektsfengslet, mistenkt for å ha hjulpet sin mann. I retten fremstilte påtalemyndigheten Ethel som en dårlig mor fordi hun prioriterte kommunismen fremfor barna sine, til tross for at det ikke fantes bevis for at hun hadde deltatt aktivt i noe kriminelt. Saken mot Ethel var avhengig av vitneutsagn fra en kilde som sto henne nær: broren David.
David Greenglass var tidligere sersjant i den amerikanske hæren og arbeidet i atomlaboratoriene i Los Alamos, der forskerne slet med å skape et atomvåpen. I retten tilsto han at han hadde gitt stjålne dokumenter og håndskrevne notater om atomeomeksperimenter og atomhemmeligheter knyttet til Manhattan-prosjektet til svogeren sin, Julius. Han vitnet også mot søsteren sin og hevdet at Ethel hadde skrevet informasjonen på maskin før Julius ga den til sovjeterne.
Informanter og spioner var ikke uvanlig under den kalde krigen, men Rosenberg-saken skulle gå inn i amerikansk historie på grunn av myndighetenes beslutning om å statuere et eksempel med ekteparet i håp om å avskrekke andre. Deres vilje til å sikre en domfellelse illustreres kanskje best av det faktum at en viktig del av Greenglass' vitnemål ikke ble delt med retten. Før sitt eksplosive vitnemål i retten hadde Greenglass hevdet at Ethel ikke var en del av den faktiske spionringen. Flere tiår senere, i 1996, tilsto Greenglass at han hadde overlevert svært sensitiv og hemmelig dokumentasjon til Harry Gold, en kjemiker i New York som var kurer for Sovjetunionen, og innrømmet å ha løyet under ed. Han gjorde dette for å sikre seg selv og sin egen kone og sine egne barn strafferabatt, samtidig som han begikk mened og fordømte Ethel og Julius.
Til slutt var det en beskjeden eske gelé som bidro til å overbevise juryen om Julius' skyld. Greenglass hevdet at svogeren hadde delt en eske i to, og at han hadde beholdt den ene halvdelen til seg selv og gitt den andre til Greenglass' kone Ruth. Retten ble fortalt at dette skulle fungere som et slags skjult signal, og da juryen senere fikk høre at en mann ankom Greenglass' hjem, viste frem en halv eske med gelatindesserten og sa "Julius har sendt meg", satt de på kanten av stolene. Fordi de to delene av esken passet sammen, sa Greenglass at han hadde gitt den mystiske mannen skisser til utformingen av atombomben. For en jury bestående av en befolkning som var livredd for kommunismen og et sovjetisk atomangrep, var dette fellende.
Ethel og Julius ble stilt for retten sammen, og under hele prosessen bedyret de stoisk sin uskyld. Da de ble avhørt om sitt engasjement i kommunistpartiet, påberopte de seg det femte grunnlovstillegget etter råd fra sitt juridiske team. Tausheten deres reddet dem ikke. Juryen, som besto av 11 menn og én kvinne, fant dem skyldige, og de ble sensasjonelt nok dømt til døden i henhold til paragraf 2 i USAs spionasjelov den 19. juni 1953 av dommer Irving Kaufman. Ni anker, utrettelige forsøk på å få dommen omgjort og flere benådningsanmodninger til to presidenter fulgte, men uten hell.
Tre år etter at rettssaken var avsluttet, ble ekteparet henrettet. Ingen av dem ytret et ord før de døde i Sing Sing-fengselet i Ossining i New York. Døden i "Old Sparky", den originale elektriske stolen som ble bygget for fengselet i 1891, var en virkelig grusom måte å dø på. Ethels henrettelse var svært mislykket; etter tre ladninger ble hun fjernet fra stolen, men så oppdaget man at hjertet hennes fortsatt slo, noe som betydde at hun måtte spennes fast igjen for å få ytterligere to elektriske støt. Vitner til henrettelsen rapporterte at de så røyk stige opp fra hodet hennes.
Julius og Ethel er til dags dato de eneste amerikanske borgerne som har blitt henrettet for konspirasjon i forbindelse med spionasje. Sønnene deres, Robert og Michael, har gjentatte ganger bedt om at de skal benådes. I 2024 fikk de utlevert et notat skrevet av en tidligere amerikansk kodeknekker som jobbet på tidspunktet for foreldrenes påståtte forbrytelser, der det sto at Ethel var klar over hva ektemannen drev med, men at hun var forhindret fra å delta i spionasje på grunn av dårlig helse. Det ser ut til at hennes eneste forbrytelse var å støtte mannen hun elsket.

OVERDe amerikanske mediene klarte ikke å skjule sin antikommunistiske forutinntatthet, og var uforstående til Rosenberg-familiens situasjon
NEDERSTRettssaken skapte nyheter over hele verden, og mange hevdet at både Ethel og Julius var uskyldige, noe som førte til opprør og protester

Sviket av Lü Bu

Lü Bu var soldat, politiker og forræder, og ble en av de mektigste personene i Kina

Lü Bu var en general i det gamle Kinas tre kongedømmer. Han var en storvokst, voldsom kriger, en uovertruffen bueskytter og en uhyre talentfull rytter, og han var både fryktet og aktet. Lojaliteten hans lot imidlertid mye å ønske.
Lü Bu opparbeidet seg et godt rykte under veiledning av Ding Yuan, inspektøren i Bing-provinsen, som ansatte ham som personlig assistent og etter hvert betraktet ham som en betrodd håndlanger. Da keiser Ling døde i 189 e.Kr. fulgte Ding Yuan oppfordringen fra general He Jin og ledet hæren sin til hovedstaden Luoyang, der de hadde til hensikt å eliminere den mektige evnukkfraksjonen, en gruppe svært innflytelsesrike personer ved Lings hoff. I stedet ble He Jin myrdet før Ding Yuan rakk å nå frem til Luoyang. Det var da krigsherren Dong Zhuo marsjerte inn i byen, beseiret evnukkene og tok kontroll over hovedstaden. Da Ding Yuan ankom, fant han Dong Zhuo som leder, men mente at også han kunne spille en rolle. Dong Zhuo hadde imidlertid ingen slike planer.
Selv om Ding Yuan hadde tatt Lü Bu under sine vinger og gitt ham en posisjon med tillit og innflytelse, var Dong Zhuo sikker på at den ambisiøse unge mannen kunne bli fristet til å forråde sin mentor i bytte mot en posisjon i sin egen, mektigere fraksjon. Og han fikk rett. Lü Bu gikk med på å forråde Ding Yuan og myrdet sin mentor ved å halshugge ham. Han overrakte det avkappede hodet til Dong Zhuo, som nå hadde den totale makten i hovedstaden. Til gjengjeld utnevnte Dong Zhuo Lü Bu til sin fostersønn, og belønnet ham for hans lojalitet med en rekke lukrative forfremmelser.
Med regjeringen under sin kontroll plasserte Dong Zhuo en marionetthersker, keiser Xian, ved makten, men dette viste seg å være et skritt for langt for andre lokale krigsherrer. De dannet en sammenslutning med mål om å avsette Dong Zhuo og hans marionettmonark, noe som førte til en rekke brutale slag der Lü Bu beviste sin grusomhet på slagmarken. Men selv om han var en voldsom og fryktinngytende kriger, var han også en vanskelig mann å komme overens med. Personlighetskonflikter med hans offiserskollega Hu Zhen førte til at hæren deres gikk i oppløsning, noe som ga koalisjonen av krigsherrer en betydelig seier og tvang dem til å trekke seg tilbake. Krigsherren Sun Jian nådde helt frem til hovedstaden, og drev hele tiden Lü Bu lenger tilbake. De kom så nær at Dong Zhuo evakuerte Luoyang og flyttet hovedstaden til Chang'an, mens troppene hans raserte Luoyang. Det skulle bli det siste slaget for koalisjonen, som gikk i oppløsning etter at hovedstaden ble flyttet.
Dong Zhuo var uhøflig og ubehøvlet, og han var bittert klar over at han hadde mange fiender på sin egen side. Han var alltid på vakt mot mordtrusler og holdt Lü Bu i nærheten som livvakt. Lü Bu var imidlertid ikke immun mot fosterfarens rasende og til tider voldelige utbrudd, noe som til slutt førte til at han begynte å mislike Dong Zhuo, selv om han holdt sine ulmende følelser hemmelig for sin fosterfar. Han hadde også innledet en hemmelig affære med en av Dong Zhuos tjenestepiker, og fryktet hva som ville skje

overLü Bu's første svik var drapet på hans mentor, Ding Yuan
til høyreCao Cao lot Lü Bu henrette i 199 i stedet for å godta en allianse han ikke kunne stole på

© Getty, Wiki CC BY-SA 3.0

venstreLü Bu var lei av sin fosterfar Dong Zhuos voldelige utbrudd, og til slutt drepte han ham
lü Bu vant kanskje en seier over Cao Cao, men suksessen skulle vise seg å være kortvarig

"Lü Bu ble forferdet og sa at han ikke kunne drepe faren sin, men de to mennene påpekte at de bare var far og sønn i ord, og la til at Dong Zhuo ikke så ut til å bry seg om båndet."

hva som kunne skje hvis Dong Zhuo oppdaget den forbudte forbindelsen.
Svaret kom kort tid etter at forholdet ble oppdaget. Etter et spesielt voldsomt angrep da Dong Zhuo kastet en øks mot Lü Bu og nesten drepte ham, oppsøkte Lü Bu Wang Yun, en innflytelsesrik politiker som alltid hadde vært en alliert, og fortalte ham hva som hadde skjedd. Først da innrømmet Wang Yun og en annen embetsmann, Shisun Rui, at de planla et kupp mot Dong Zhuo og inviterte Lü Bu til å bli med i konspirasjonen. Først ble Lü Bu forferdet over tanken og sa at han ikke kunne drepe sin far, men de to mennene påpekte at de bare var far og sønn i ord, og la til at Dong Zhuo ikke så ut til å bry seg om båndet da han nesten hadde drept Lü Bu. Lü Bu vurderte ordene deres og bestemte seg nok en gang for å sette sine egne interesser foran lojaliteten: Han ville drepe Dong Zhuo.
Den 22. mai 192 hilste Lü Bu på Dong Zhuo ved palassporten. Langs muren sto et dusin betrodde soldater under kommando av den angivelig lojale kaptein Li Su. Det var Li Su som utdelte det første slaget, da han svingte mot Dong Zhuo med en ji, et slags stavvåpen, men våpenet prellet av på krigsherrens rustning. Da Dong Zhuo ba livvakten Lü Bu om å redde ham, sa Lü Bu at han bare utførte en ordre og utdelte det dødelige slaget. Som et siste tegn på respektløshet ble liket av Dong Zhuo etterlatt på gaten med en tent lysveke tredd gjennom navlen. Veken brant på den døde krigsherrens fett i flere dager, og folk ble advart om at hvis de forsøkte å gripe inn, ville de bli drept. Til slutt forsøkte tre embetsmenn i byen å hente liket, men ble henrettet sammen med alle som var lojale mot Dong Zhuo.
Utenfor Chang'an kom tilhengere av Dong Zhuo til byen for å be om amnesti fra henrettelsen. Da Wang Yun avslo deres anmodning, dannet de i stedet en hær og gikk til angrep på byen. Lü Bu utfordret deres leder, Guo Si, til duell. Selv om han var den første som fikk blod på tann, var Lü Bu i mindretall og måtte flykte da hæren omgrupperte seg. Planen om å myrde Dong Zhuo hadde vært en suksess, men etterspillet var en katastrofe.
Lü Bu hadde Dong Zhuos hode på salen som trofé da han og hans menn red ut for å møte krigsherren Yuan Shu. Lü Bu hadde lenge vært en motstander av Dong Zhuo, og da han ga sin tidligere mentors hode i gave til Yuan Shu, forventet han å bli tatt varmt imot. Men med sitt rykte som forræder holdt Yuan Shu Lü Bu på en armlengdes avstand. Det var likevel en varmere velkomst enn den han fikk av en annen krigsherre, Yuan Shao, som planla et attentatforsøk som Lü Bu bare så vidt unnslapp.
Lü Bu reiste videre, inntok Puyang og utnevnte seg selv til guvernør i Yan-provinsen. Mange sluttet seg til hans styrker i et slag mot krigsherren Cao Cao, som sies å ha vart i 100 dager. Da hungersnød og sykdom la området øde, vant Cao Cao, og Lü Bu ble tvunget til å søke ly hos en annen krigsherre, Liu Bei. Selv om Lü Bu hadde respekt for Liu Bei, stolte sistnevnte forståelig nok ikke på ham, og regnet med at han snart ville bli forrådt. Han fikk rett da Yuan Shu kontaktet Lü Bu og takket ham for hans lojalitet og for den rollen han hadde spilt i seieren over Dong Zhuo. Han forklarte at Liu Bei hadde startet en ødeleggende krig mot ham, og at han ønsket Lü Bu's hjelp til å gjøre opp med Liu Bei en gang for alle. Hvis han tok jobben, lovte Yuan Shu Lü Bu alle forsyninger og våpen han noensinne kunne trenge.
Lü Bu aksepterte tilbudet, brente ned byen Xiapi og tok Liu Beis familie til fange. Liu Bei var underlegen og i mindretall, og overga seg til Lü Bu. Yuan Shus lovede forsyninger hadde imidlertid ikke ankommet, og Lü Bu mente at han ikke hadde holdt sin del av avtalen. I stedet for å ta Liu Bei til fange, ga han ham en offisiell rolle og utnevnte seg selv til guvernør i Xu-provinsen.
I 196 overlevde Lü Bu et kuppforsøk fra sine egne menn, men andre samlet sine styrker mot ham. Yuan Shu forsøkte å megle fred ved å arrangere et ekteskap mellom sin sønn og Lü Bu's datter, et arrangement som Lü Bu til å begynne med godtok. Lü Bu ombestemte seg imidlertid og lot i stedet Yuan Shus utsending henrette da han kom for å hente bruden. Yuan Shu ble rasende og allierte seg med de militære lederne Han Xian og Yang Feng, men selv ikke deres samlede styrker var i stand til å beseire den tilsynelatende urørlige Lü Bu.
Lü Bu hadde uflaks i 198, da Cao Cao beleiret Xiapi. Lü Bu søkte hjelp og sendte bud til Yuan Shu, som ikke hadde noe hastverk med å hjelpe. Beleiringen pågikk i månedsvis, helt til Lü Bu den 7. februar 199 innså at alt håp om seier eller flukt var ute. Han ba sine menn om å drepe ham og overrekke Cao Cao det avhogde hodet, og da de nektet, overga han seg til Cao Cao personlig. Først forsøkte han å forhandle og tilbød seg å slå seg sammen med fienden, men Lü Bu's motstandere hadde sett seg lei på forræderiet hans. Cao Cao fikk Lü Bu henrettet ved hengning, og dermed var hans kaotiske karriere over en gang for alle.
Lü Bu var en modig, voldsom og uendelig ambisiøs kriger, men med sin forkjærlighet for å krysse og doble, manglet han de strategiske ferdighetene og den langsiktige visjonen som trengtes for å utmerke seg som leder i det gamle Kinas nyanserte, men knallharde verden. Han inngikk og brøt allianser etter behov i øyeblikket, men klarte ikke å knytte de langsiktige båndene som kunne ha hjulpet ham med å gjøre seirene sine til noe mer permanent. Til slutt, under den siste beleiringen, var det ingen Lü Bu kunne be om hjelp. Han hadde spilt forræder én gang for mye.

nedenforI dag er Lü Bu en velkjent skikkelse i kinesisk litteratur, teater og opera

© Wikimedia Commons

Å fange USAs mest skadelige spion

FBIs kontraspionasjeekspert og den produktive sovjetiske spionen Robert Hanssen visste at FBI var ham på sporet. Hvorfor stoppet han ikke da han hadde sjansen?

Ord	Ben Biggs

VENSTREHanssen nærmet seg pensjonsalder da han til slutt ble identifisert som muldvarpen bak avsløringen av Operasjon Monopol

I1977, kort tid etter at Jimmy Carter hadde tatt plass i Det hvite hus, flyttet Sovjetunionens ambassade inn i en ny bygning, en kort kjøretur tvers over Washington, D.C., fra Pennsylvania Avenue. Den kalde krigen var fortsatt mer enn ti år fra å ebbe ut, og forholdet til Sovjetunionen var spent, mens etterretningsagenter på begge sider av jernteppet dobbelt- og trippelkorset hverandre i et edderkoppnett av knep. FBI ville ha et overtak i spionspillet og beordret at det skulle bygges en tunnel fra et hus på motsatt side av veien og inn under den nye sovjetiske ambassaden, slik at de kunne avlytte sine motparter. Men Operasjon Monopol var beheftet med tekniske problemer, og etter at byggingen var fullført, mislyktes amerikanernes spionasjeforsøk på uforklarlig vis.
FBI mistenkte den gang at en muldvarp hadde hjulpet sovjeterne med å sabotere operasjonen, men det ble ikke bekreftet før i 1994, da Aldrich Ames ble arrestert. CIAs kontraspionasjeoffiser hadde overlevert utallige hemmeligstemplede dokumenter til KGB og avslørt navnene på en rekke agenter som spionerte i Sovjetunionen, og noen av dem hadde senere blitt henrettet med en kule i hodet. Ames ble tatt etter å ha brukt langt mer penger enn CIA-lønnen hans, som om kollegene ikke ville legge merke til hans fancy skreddersydde dresser og nye, eksklusive hus. Hans spionasjevirksomhet gjennom det foregående tiåret kan knyttes til tapet av mange amerikanske verdier - men ikke alle. Ames var i Roma da Operasjon Monopol var aktiv, og dessuten var han ikke FBI-ansatt, så han ville ikke ha visst om den. CIA og FBI innså at det fantes enda en muldvarp i deres midte, og gikk sammen om å utrydde spionen. Det skulle ta tid før de kom på sporet av FBIs spesialagent Robert Philip Hanssen.
Etter å ha tråklet gjennom spor som ikke førte noen vei, arrestert legitime spioner som ikke var den spionen de lette etter, og jaget en CIA-agent til hans totale uskyld ble altfor tydelig, fant den felles arbeidsgruppen endelig den rykende pistolen de lette etter i 2000. Det kostet dem svimlende 7 millioner dollar - flere ganger så mye som Ames tjente på sovjetisk (og senere russisk) spionasje i løpet av sin karriere - betalt til en SVR-agent som overleverte en fil om en ikke navngitt amerikansk spion for Russland. Mappen inneholdt imidlertid et lydbåndopptak av spionen i samtale med sin kontaktperson. En FBI-agent på muldvarpjaktteamet syntes at denne stemmen var kjent, og da de leste notatene muldvarpen hadde gjort, som blant annet inneholdt et rasistisk general Patton-sitat: "Vi vil til helvete over dit ... og så ta de purpurpissende japsene", begynte alt å falle på plass: Bob King, en analytiker for FBI, husket at Hanssen en gang hadde brukt dette uvanlige sitatet. Teamet gikk deretter gjennom Hanssens oppdrag og bevegelser gjennom karrieren, og matchet dem én etter én med muldvarpens kjente aktiviteter. Fingeravtrykkene i filen ble også matchet med Hanssens. Til slutt hadde spionen fått et navn.

Selv om Hanssen på dette tidspunktet fortsatt tjenestegjorde som FBI-agent i utenriksdepartementet, nærmet han seg pensjonsalderen, så FBI måtte handle raskt. Spesialagent Don Sullivan skulle erstatte Hanssen når han gikk av med pensjon, så han ble sendt for å skygge ham i utenriksdepartementet, slik rollen krevde. Han fikk også et hemmelig oppdrag om å holde øye med muldvarpen. Sullivan fant raskt ut at Hanssen hadde både midler og gode muligheter til å få tilgang til FBIs og utenriksdepartementets systemer, som var fulle av gradert informasjon som Hanssen tråklet gjennom i ro og mak bak den lukkede døren til kontoret sitt. I januar 2001 ga assisterende direktør Neil Gallagher i National Security Division Hanssen et falskt oppdrag og flyttet ham ut av kontoret for utenriksstasjoner og inn på et kontor i FBIs hovedkvarter - et rom som var avlyttet til randen med hemmelige kameraer og mikrofoner. FBI fikk snart vite om hans neste trekk. Den 18. februar gjorde han sitt siste "dead drop" på et stille sted i Foxstone Park i Virginia. Et overvåkingsteam fulgte med da Hanssen, med svarte plastinnpakkede dokumenter under den ene armen, gikk langs en sti omkranset av trær til en gangbro i tre, der han la fra seg den sensitive pakken. På vei tilbake til bilen gikk fellen: Biler rullet opp for å blokkere Hanssens utganger, og agenter strømmet ut for å arrestere ham.
Til tross for at Hanssen risikerte dødsstraff, erkjente han seg til slutt skyldig i spionasjeanklagene som ble rettet mot ham. Over 20 års erfaring i felten fortalte ham at det fremtredende muldvarpjaktteamet hadde ham i sin hule hånd. Spesialgruppen hadde nemlig samlet et uoverkommelig arsenal av bevis for at Hanssen ved minst 20 forskjellige anledninger i løpet av karrieren hadde lagt igjen pakker over hele Washington til KGB og dets etterfølger, SVR. Han hadde også forsynt sine sovjetiske håndlangere med rundt 30 dataplater med data og 6000 sider med hemmeligstemplet informasjon, noe Hanssen ble rikelig kompensert for, med 1,4 millioner dollar i kontanter, bankoverføringer og diamanter. Han gikk under dekknavnet "Ramon Garcia" og brukte sin utdannelse som kontraspionasjeekspert til å unngå å bli oppdaget av USA, og til å skjule både sitt virkelige navn og arbeidsgiver for Sovjetunionen. I over 20 år var Ramon Garcia et spøkelse.
Hanssen hevdet aldri at han hadde politiske eller ideologiske motiver, som om det ville ha gitt ham en slags moralsk overlegenhet uansett. Da han inngikk en avtale for å unngå dødsstraff, innrømmet han overfor FBI at han kun gjorde det for pengenes skyld, og at han hadde begynt å spionere for Sovjetunionen svært tidlig i karrieren. I 1979, bare tre år etter at han hadde avlagt ed som spesialagent, henvendte han seg til GRU (det sovjetiske etterretningsdirektoratet) for å tilby sine tjenester som spion, og han så seg aldri tilbake. Men til tross for alle sine hemmelige tiltak for å holde aktivitetene sine under radaren, var Hanssen utsatt for dumme feiltrinn som han bare med nød og neppe overlevde for å spionere en annen dag. Og i ettertid viste det seg at de amerikanske myndighetene var like blinde som Hanssen var uforsiktig.
En gang la han igjen en bunke kontanter på en kommode i huset sitt, noe som ble oppdaget av svigerinnen hans, hvis mann, Mark Wauk, også jobbet for FBI. Han visste at Hanssen hadde snakket om å pensjonere seg i Polen, som på den tiden lå bak jernteppet, og at FBI mistenkte en av sine egne for å lekke informasjon til Sovjetunionen. Wauk la to og to sammen og fortalte det til sin overordnede, som avfeide Wauks mistanker og ikke foretok seg noe til tross for de svært mistenkelige omstendighetene.
Hanssen var nær ved å bli avslørt etter Sovjetunionens sammenbrudd. I frykt for å bli avslørt i overgangen fra Sovjetunionen til den nyopprettede Russiske føderasjonen, brøt han kontakten med sine kontaktpersoner i et år før han oppsøkte en GRU-agent med en armfull dokumenter på den russiske ambassaden i Washington. Han ga agenten sitt alias og sa at han jobbet for FBI og ønsket å reetablere seg som spion for Russland, men i stedet for å ta Hanssen med på laget, kjørte agenten av gårde og klaget til det amerikanske utenriksdepartementet og beskyldte ham for å være en trippelagent. Utrolig nok var det ingen som fulgte opp dette.
To ganger hacket han seg inn på datamaskiner han ikke hadde offisiell tilgang til, men hevdet den ene gangen at han testet FBIs sikkerhetssystem, og den andre gangen at han prøvde å koble datamaskinen sin til en skriver som krevde administratorpassord. Begge gangene trodde hans overordnede på ham, og Hanssen slapp unna med en advarsel.
Da etterforskningen ble trappet opp i begynnelsen av 2001, visste Hanssen at amerikanske myndigheter var ham på sporet. Han mistenkte med rette at bilen hans var blitt avlyttet, og i et brev til sine russiske overordnede skrev han: "Min største nytteverdi for dere har kommet til en slutt ... Jeg har blitt forfremmet til en høyere, uinteressant seniorjobb uten regelmessig tilgang til informasjon. Jeg blir isolert ... Noe har vekket den sovende tigeren. Kanskje du vet bedre enn meg."
Men russerne visste ikke bedre. Faktisk fant de først ut hvem Hanssen var etter at arrestasjonen av ham ble slått stort opp i nyhetene, med bilder av ham mens han ble kroppsvisitert av agenter, ledsaget av et fordømmende sitat fra Hanssen selv: "Hvorfor tok det så lang tid?"
Hanssen var angivelig en god ektemann og far til tre barn, med en flott karriere i FBI. Han var også en smart fyr; han visste at FBI var i ferd med å ta ham, men likevel fortsatte han med det siste dødsfallet. Kanskje klarte han ikke å slutte med adrenalinkicket ved å spionere, men ønsket at noe eller noen skulle stoppe ham. Enten de er butikktyver eller seriemordere, kan noen kriminelle ikke la være å begå sin spesielle form for kriminalitet til tross for den flyktige og avtagende psykologiske belønningen de får ut av det, til tross for hva de risikerer hvis de blir tatt, og til tross for den store sannsynligheten for å bli tatt neste gang. Til slutt endte Hanssens avtale med en dom som noen kanskje vil anse som verre enn døden: 15 livstidsdommer uten mulighet for prøveløslatelse. Han døde i 2023 etter å ha tilbrakt 21 år i isolat i det fryktede høysikkerhetsfengselet ADX Florence.

ØVERST TIL VENSTREHanssens advokat, Plato Cacheris, forlater en rettssal i Virginia etter at dommeren har bestemt at hans klient skal forbli bak lås og slå i påvente av rettssaken, mars 2001
OVER HØYREHanssen erklærte seg opprinnelig ikke skyldig i 21 anklager om spionasje for Russland, hvorav 14 var forbundet med dødsstraff

"han innrømmet at han var med for pengenes skyld og at han tidlig hadde begynt å spionere for sovjeterne"

HØYREFelix Bloch (t.v.), en annen mistenkt russisk spion, ble skygget av FBI-agenter i 1989. Hanssen kompromitterte etterforskningen slik at FBI ikke kunne skaffe nok bevis til å tiltale Bloch
NEDERSTFBI-agenter fjerner esker med bevismateriale fra Hanssens bolig i Wien, Virginia, februar 2001